Tervetuloa Jerusalem studioon!
Kolmen viikon kuluttua presidentti Obama jättää virkansa -
Donald Trumpille.
Tarkastelemme tänään Obaman kauden vaikutuksia -
Lähi-itään ja erityisesti Israeliin.
Tervetuloa suurlähettiläs Alan Baker, -
Jerusalemin poliittisen tutkimuskeskuksen johtaja, -
sekä analyytikkomme Amir Oren -
ja professori Efraim Inbar, -
Bar Ilanin yliopiston Begin-Sadat- -keskuksen perustaja ja johtaja.
Herra Oren, miten kaikki alkoi?
Pitkään on väitelty siitä, miten suuri on yksilön vaikutus -
yhteiskunnassa ja maailmanpolitiikassa.
Vaikuttaako ihminen olosuhteisiin, vai päinvastoin?
On selvää, ettei Barack Obama muovannut olosuhteita, -
vaan olosuhteet muovasivat hänet.
Olin presidentti Obaman seurueessa -
hänen ensimmäisellä Euroopan vierailullaan vuonna 2009.
Hän osallistui Nato-kokoukseen Strasbourgissa.
Hän puhui naiivisti ydinaseiden aikakauden lopusta -
ja sitten hän otti vastaan Nobelin rauhanpalkinnon -
etukäteen siitä hyvästä, mitä hän ei ole vieläkään tehnyt.
Hän jättää virkansa harmaampana ja väsyneempänä -
ilman suuria saavutuksia.
On kuitenkin myönnettävä, että nyt arvioidessamme hänen kauttaan -
tiedämme Donald Trumpin voittaneen Hillary Clintonin.
Niinpä Obaman perintöä varjostaa tieto siitä, -
että amerikkalaisäänestäjät torjuivat sen.
Hän saattaa ansaita kiitostakin, mutta sitä on nyt vaikea myöntää.
Suurlähettiläs Baker?
Naiiviudesta olen samaa mieltä, -
mutta kahdeksanvuotisen kautensa aikana -
Obama käynnisti kehityksen, -
joka tuli suosioon Euroopassa ja muualla maailmassa.
Se on yhä olemassa, eikä sitä välttämättä voi pysäyttää, -
ei heti eikä pidemmälläkään aikavälillä.
Mielestäni Obama ja Clinton eivät ole olleet vihamielisiä -
Israelia kohtaan.
Kuten monet amerikkalaisjohtajat, -
he uskoivat tietävänsä israelilaisjohtajia paremmin, -
mitä Israelin kannattaisi tehdä.
Heidän aikeensa olivat ehkä hyvät, -
mutta kuten sanottu, he olivat naiiveja, -
eivätkä ymmärtäneet Lähi-idän realiteetteja.
Se on johtanut Lähi-idän nykyiseen epävakaaseen tilanteeseen.
Obama muistetaan ennen kaikkea Amerikan heikkouden mielikuvasta.
Etenkin Lähi-idässä, mutta mutta myös muualla, -
Obaman ulkopolitiikalla ei ollut selviä tavoitteita, -
jotka olisivat perustuneet realistisiin analyyseihin.
Monet Amerikan liittolaiset ovat kyseenalaistaneet -
Amerikan uskottavuuden kahdeksan viime vuoden aikana.
Se on USA:lle ongelmallista.
USA:n vaikutusvaltaa Lähi-idässä ei kuitenkaan pidä liioitella.
Merkittävimmät siellä vaikuttavat voimat ovat sisäisiä ja alueellisia.
Ei kukaan USA:n presidentti voi korjata kaikkia ongelmia.
Herra Oren, kahdeksan vuotta on pitkä aika analysoitavaksi.
Aloittaisin presidentti Obaman ensimmäisestä vierailusta Lähi-itään.
Hän piti kuuluisan puheensa Kairossa ja vieraili Turkissa ja Saudi-Arabiassa.
Hänen kuuluisa kumarruksensa saudikuninkaan edessä -
herätti paljon kritiikkiä, -
jonka mukaan hän ei ymmärrä Lähi-idän toimintatapoja.
Hänen toimenpiteensä ja se, ettei hän vieraillut Israelissa, -
viestitti sekä Israelille että arabimaailmalle, -
että hän halusi lähestyä Muslimiveljeskuntaa, -
jota hän piti mahdollisena valtatekijänä Lähi-idässä.
On epäreilua nostaa Obama esiin -
niiden amerikkalaisjohtajien pitkästä ketjusta, -
jotka ovat vaalineet amerikkalaisia ajatuksia demokratiasta.
Edeltävä Bushin hallinto ulkoministerinään Condoleezza Rice -
pakotti Israelin hyväksymään Hamasin osallistumisen vaaleihin vuonna 2006.
Perustelu oli sama: "Palestiinalaisten pitäisi saada vapaat ja reilut vaalit."
"Jos Fatah on korruptoitunut, nouskoon Hamas valtaan."
Hamas ja Muslimiveljeskunta ovat tietysti yksi ja sama asia.
Obamakin oli tietysti naiivi sen suhteen, -
mitä tapahtuu Amerikan hylättyä Mubarakin, -
joka oli ollut läheinen liittolainen 30 vuotta.
Vallankumous oli yllätys.
Kun se tapahtui ja Mursista tuli presidentti, -
amerikkalaiset rakastuivat häneen.
Sitten he vihoittelivat Sisille tämän syrjäytettyä Mursin.
Myös Clinton ja Bush hallitsivat kahdeksan vuotta.
Nyt Obaman kahdeksan vuoden jälkeen -
amerikkalaiset ovat nähtävästi kyllästyneet tähän politiikkaan.
Virkaan astuessaan Obama oli jo pitkään toiminut -
Afganistanin ja Irakin asioissa.
Hän ei voinut vapaasti muotoilla omanlaistaan politiikkaa.
Hänen täytyi jatkaa samaa linjaa.
Hän jopa piti puolustusministeri Robert Gatesin -
Bushin jälkimmäisen kauden jatkumona.
Ensimmäisenä vuonna hänellä oli silti jonkin verran valtaa Israeliin nähden.
Siitä todisteena on se, että Netanjahu antoi suostumuksensa -
kahden valtion ratkaisuun puheessaan Bar Ilanin yliopistossa.
Hän suostui myös siirtokuntien jäädyttämiseen.
Se ei johtanut mihinkään, mutta tuolloin Obamaa pelättiin.
Myöhemmin pelko hälveni.
Hän aloitti toiveikkaana.
Hän uskoi ratkaisevansa Lähi-idän ongelmat.
Kairossa ja hänen muussakin käyttäytymisessään näkyi, -
että hän uskoi Lähi-idän ongelmien ratkaisusta tulevan -
hänen kautensa suurin saavutus.
Se kuului hänen naiiviuteensa.
Hän ei tajunnut, mitä Lähi-idän eri kansat tahtoivat -
ja miten täällä toimitaan.
Amerikkalaisjohtajat kuvittelevat, -
että kaikki ovat yhtä mutkattomia ja rehellisiä kuin he itse.
He eivät aina ymmärrä, -
että Lähi-idän johtajien ja hallintojen kanssa on toimittava eri tavalla.
Obaman perusvirhe oli mielestäni sopimus Iranin kanssa.
Se antoi legitimiteetin Iranin ydininfrastruktuurille.
Se siirsi jossain määrin ongelman ratkaisun myöhemmäksi.
Sopimuksen tärkein vaikutus oli -
Saudi-Arabian, Egyptin ja jopa Turkin ydinvarustelusuunnitelmat.
Sitä Obama ei tarkoittanut. Hän vastustaa ydinaseiden leviämistä.
Kautensa alussa hän halusi tehdä hyvää muslimimaailmalle, -
mutta suurin osa muslimeista on sunneja.
Hän kuitenkin meni šiialaisen Iranin puolelle.
Se oli paha virhe hänen omankin ajattelunsa mukaan.
Olen eri mieltä.
Mielestäni Iran-sopimus oli hänen parhaimpia saavutuksiaan.
Se on hyvä sopimus Yhdysvalloille, ja myös Israelille, -
jos Israel osaa käyttää 10 tai 15 vuoden väliajan oikein.
Ratkaisevia ovat seuraukset, -
ei se, mistä sovittiin puolitoista vuotta sitten.
Lähi-itä on jatkuvasti kiehuva kattila, -
ja kun sen kannen nostaa, ei voi koskaan tietää, mitä sieltä kuohuu.
Näin on käynyt muulloinkin kuin Obaman aikaan, -
esimerkiksi kun Saddam Hussein syrjäytettiin.
Niin kävi myös Gaddafin ja Mubarakin syrjäyttämisen jälkeen.
Hallitseva paholainen tunnetaan, -
mutta ei sitä paholaista, joka nousee hänen tilalleen.
Iranista olen eri mieltä kanssanne.
Olen siis vähemmistö!
Iranilaiset pitivät Kerryä ja Obamaa pilkkanaan.
Iranilaiset todella osaavat pelata peliään!
Amerikkalaiset olivat niin naiiveja, -
että uskottelivat saavuttavansa jotain hyvää.
Voihan siinä jotain hyvää ollakin, -
mutta Iranin lausunnot näyttävät osoittavan päinvastaista.
He saivat Yhdysvaltain presidentin ja Euroopan johtajat -
tanssimaan oman pillinsä mukaan.
Sopimuksessa voi olla hyviäkin puolia, -
mutta se on nyt huonoissa kantimissa, -
sillä Trump ja eräät Lähi-idän johtajat päättivät yrittää -
sopimuksen romuttamista.
Professori Inbar, -
nyt Lähi-idässä on USA:n jättämä valtatyhjiö.
USA oli pitkään selvä mahti Lähi-idässä, -
ja nyt yhtäkkiä Venäjä ilmaantui takaisin Lähi-itään.
Muutkin maat ovat tulleet ottamaan osansa Lähi-idän kaaoksesta.
Mitä oikein tapahtuu?
En kannata Amerikan aktiivista osallistumista -
jokaiseen Lähi-idän kriisiin.
Siitä ei ole hyötyä.
Yhdysvallat on nyt kuitenkin menettänyt uskottavuutensa.
Se on menettänyt myös sotilaalliset valmiutensa.
Kuudennelta ja seitsemänneltä laivastolta puuttuvat -
vakituiset tukialukset.
Amerikka ei siis ole toimintavalmiudessa.
Lähi-idässä ei tietenkään ole tyhjiötä, -
sillä muut voimat täyttävät sen.
Iranin käytös on aggressiivista.
Se sai houkuteltua Venäjän mukaan. Venäjällä oli siihen toki omat syynsä.
Venäjän ja Iranin liittouma on voitolla -
kaikkialla Lähi-idässä.
Saudi-Arabia on vaikeuksissa eteläpuolellaan Jemenissä.
Turkki on sunnimaa, jolla on intressejä Lähi-idässä.
Venäjä on jossain määrin kesyttänyt sen.
Iran on nousussa.
Tämä keskustelu kärsii -
turvallisuuden ja ulkopolitiikan asiantuntijoiden yliedustuksesta.
Yhdysvaltain politiikan tärkein tekijä on sisäinen.
Yhdysvallat pelkää suohon juuttumista.
Sitten Vietnamin sodan kaikki hallinnot ovat pelänneet -
johonkin kriisiin uppoamista ilman sisäistä kannatusta.
He eivät enää reagoi kriiseihin.
Silloin heidän ei tarvitse anella kansaltaan lupaa.
Vaalit ovat kahden vuoden välein.
Hallinto pelkää aloittaneensa jotain, jonka kannatuksen se menettää.
Afganistanin ja Irakin vuosien jälkeen -
USA:n armeijakaan ei ole kaivannut uusia seikkailuja.
Iran-sopimukselle ei ollut vaihtoehtoa.
Sehän ei ollut vain USA:n, vaan kuuden suurvallan sopimus.
USA:n armeija ei halunnut sotaan Irania vastaan.
Sillä ei ollut pelotetta, koska Iran tiesi uhkailut tyhjiksi.
Obama pelasi korttinsa hyvin, vaikka kortit olivat huonot.
Olen eri mieltä.
Obaman käytös oli reagointia -
George W. Bushin aktiivisempaan politiikkaan ympäri maailmaa.
Nyt Trumpin vaalivoitto on reaktio vastakkaiseen suuntaan.
Tämä on heilahtelua kahden tilan välillä.
Toinen on äärimmäisen heikolta näyttävä tila, -
johon Obama on Amerikan saattanut, -
ja toinen on yritys kohottaa Amerikan asemaa, -
ottaen tietysti huomioon sisäiset asiat, jotka ovat tärkeitä.
Mutta Hillary Clintonhan sai kolme miljoonaa ääntä enemmän.
Trump voitti Indianan, Michiganin ja Wisconsinin takia.
Se on tietysti legitiimiä, mutta se ei tarkoita, -
että amerikkalaiset olisivat torjuneet Obaman ja Hillary Clintonin.
Se on sisäpoliittinen kysymys.
Professori Inbar, mitä mieltä olette?
Obaman ja Iranin sopimus ei välttämättä ollut ainut vaihtoehto.
Olisihan hän voinut jättää sen tekemättä -
ja jättää Iranin pakotteet voimaan.
Toinen vaihtoehto olisi ollut antaa Israelin iskeä Iraniin.
Israelilaisjohtajat olivat valmistautuneet siihen.
Amerikkalaisilla oli siis vaihtoehtoja.
He päättivät kuitenkin tehdä sopimuksen, -
joka jättää Iranille suuren vaikutusvallan, -
ja joka ei riipu millään tavalla Iranin käytöksestä.
Iran onkin käyttäytynyt aggressiivisesti Lähi-idässä.
Lisäksi sopimus olisi voinut olla parempi, -
mutta silloin Iran ei olisi allekirjoittanut sitä.
Periaatteessa sopimus olisi kuitenkin voinut olla erilainen.
Se ei hyödyntänyt Iranin hallinnon heikkouksia.
Iran on nyt vapautunut taloudellisista rajoitteistaan.
Se voi vapaasti käyttää šiiakäytäväänsä Irakista Välimerelle -
Syyrian ja Libanonin kautta.
Sen estämiseksi ei välttämättä olisi tarvittu amerikkalaisjoukkoja.
Amerikkalaisten pitäisikin mielestäni käyttää voimaansa harkiten -
sekä strategisista että sisäisistä syistä, kuten Amir Oren sanoi.
Herra Oren, Obaman kahdeksanvuotisen kauden aikana -
Lähi-itään on muodostunut sellainen mielikuva, -
että Yhdysvaltoihin ei voi luottaa.
Sen taustalla on joko Amerikan strateginen muutos -
tai taustalta johtamisen ja konfliktien välttämisen pyrkimys.
Joka tapauksessa Lähi-itä pitää USA:n hallintoa epäluotettavana.
Se puukotti liittolaisiaan selkään -
ja siirtyi näiden arkkivihollisen, Iranin, puolelle.
Miten seuraava hallinto voi korjata nämä virheet?
Onko taustalta johtamisen politiikka tehnyt Lähi-idässä sen, -
mihin Yhdysvallat pyrki?
Tuo on suosittu käsitys.
Lähi-idän hallitsijoiden käsitys on monivivahteisempi.
Obaman hallinto tuki esimerkiksi Jordaniaa -
samoin kuin edeltäväkin hallinto.
Sotilas- ja tiedusteluyhteistyö Israelin kanssa on ollut -
parempi kuin koskaan.
Israelin puolustusvoimien ja tiedustelun yhteistyö toimii hyvin -
USA:n puolustusministeriön, CIA:n, erikoisoperaatio-osaston -
ja Israelia aiemmin boikotoineen asevoimien päämajan kanssa.
Ihmiset tapaavat jatkuvasti ja tietoja vaihdetaan vapaasti.
Jos poliittisella tasolla päätetään yhteisestä operaatiosta, -
sen toteuttaminen on helppoa.
Seuraava hallinto vaikuttaa ristiriitaiselta, -
koska toisaalta Trump vaikuttaa sotaisammalta, -
mutta toisaalta hän liehakoi Venäjää.
Voivatko nämä kaksi piirrettä toimia yhdessä, -
vai sotivatko ne toisiaan vastaan?
Kansainvälisen lain asiantuntijana -
tarkastelen Obaman ja hänen ulkoministereidensä toimintaa -
suhteessa rauhanprosessiin.
Olen pettynyt.
Olimme aikeissa neuvotella palestiinalaisten kanssa -
esimerkiksi rajoista, siirtokunnista ja Jerusalemista.
Näiden kahdeksan vuoden aikana -
Obama, Clinton ja Kerry päättivät neuvoteltavista asioista ennakolta.
He esimerkiksi julistivat Israelin siirtokunnat laittomiksi.
Aiemmat hallinnot pitivät niitä vain rauhan esteenä, -
mutta eivät koskaan julistaneet niitä laittomiksi.
Obaman ja Kerryn puheet vuoden 1967 rajoista -
olivat nekin ennenkuulumattomia.
Rajat ovat neuvottelukysymys -
YK:n turvallisuusneuvoston vuoden 1967 päätöksen mukaan.
Obaman hallinnon päätökset ovat olleet Israelille vahingollisia.
Ne ovat vahvistaneet palestiinalaisia.
"Miksi neuvotella Israelin kanssa, -
kun amerikkalaiset ja kansainvälinen yhteisö ovat takanamme?"
Olen samaa mieltä Amirin kanssa siitä, -
että Israelin ja Yhdysvaltojen suhde voi hyvin.
On hyvä muistaa, -
että Obama ja Netanjahu allekirjoittivat yhteistyömuistion, -
joka lupasi Israelille 3,8 miljardia dollaria 10 vuodessa.
Meillä on erimielisyyksiä palestiinalaisten ja Iranin asioissa.
Vaikka erimielisyyksiä ei pyyhitty maton alle, -
strateginen suhde jatkui ja kukoisti.
Kuitenkin osa USA:n liittolaisista kyseenalaistaa suhteensa siihen.
Filippiinien johtaja liehakoi Kiinaa, -
koska hän ei luota Obamaan.
Aasian kontaktini sanovat, että heidän täytyy olla voittajan puolella.
He eivät siis usko, että Yhdysvallat voittaisi Kiinan.
Palestiinalaisasia on vähäpätöinen maailman kokonaiskuvan kannalta.
Nämä ovat Obaman hallinnon suurimpia epäonnistumisia.
Twitterissä Donald Trumpin yksi suosikkisana on "surullista".
On surullista, -
että suurlähettiläs Baker ja professori Inbar ovat näin pettyneitä Obamaan.
Eiväthän he alun alkaenkaan olleet kovin toiveikkaita hänen suhteensa.
Surullista on sekin, ettemme nyt arvioi McCainin kautta.
Ennen 2008 vaaleja John McCain kannatti päätöslauselmaa 242, -
joka merkitsee maan luovutusta rauhan vastineeksi -
ja paluuta vuoden 1967 rajoille.
Emme tiedä, mitä olisi tapahtunut.
Hän ei voittanut, eikä hänen tarvinnut hakea -
kongressin ja Israelin tukijoiden hyväksyntää.
Kaiken kaikkiaan Obama jatkoi jossain määrin vanhaa ulkopolitiikkaa.
Jos jättää vivahteet huomiotta, -
se oli jatkumoa Bushin ja Clintonin linjaan.
Trump tuo ehkä tullessaan suuremman mullistuksen.
Viimeinen kommentti tästä asiasta?
Kerrankin olen samaa mieltä. ― Ei, meidän on oltava eri mieltä!
Viimeinen kommenttinne, professori Inbar?
Kaikki odottavat uteliaana, mitä USA:n uusi presidentti tekee.
Trumpia pidetään arvaamattomana.
Amerikan ystävänä toivotan hänelle onnea.
Odotamme jotain odottamatonta.
Kiitos, suurlähettiläs Baker, herra Oren ja professori Inbar!
Kiitos katsojille, näkemiin ensi viikkoon!
Olet juuri katsonut Jerusalem studio -ohjelman.
Mikäli ohjelma oli sinusta antoisa, voit tukea Heaven TV7 Jerusalemia.
Soita 0600-10077 tai käytä ruudun viitenumeroa.
Lahjoittaa voi myös PayPalin kautta.
Lahjoituksesi mahdollistaa Jerusalem studion.
Suomennos: Hannele Lehtoranta