JERUUSALEMMA STUUDIO
Tere tulemast Jeruusalemma Stuudiosse!
Kolme nädala pärast annab USA president Barack Obama
ameti üle Donald Trumpile.
Uurime täna Obama ametiaja mõjusid
Lähis-Idale ja eriti Iisraelile.
Tere tulemast suursaadik Alan Baker,
Jeruusalemma Avalike Suhete Keskuse direktor,
TV7 analüütik Amir Oren
ja professor Efraim Inbar,
Bar Ilani Ülikooli Begin Sadati Keskuse rajaja ja juht.
Hr Oren, kuidas kõik algas?
Pikalt on vaieldud selle üle,
kui suur on indiviidi mõju ühiskonnas ja maailmapoliitikas.
Kas inimene mõjutab olukordi või vastupidi?
On selge, et Barack Obama ei vorminud olukordi,
vaid olukorrad vormisid teda.
Olin president Obama kaaskonnas
tema esimesel Euroopa visiidil 2009. a.
Ta osales Strasbourgis NATO tippkohtumisel.
Ta rääkis naiivselt tuumarelvaajastu lõpust
ja võttis seejärel vastu Nobeli rahupreemia
avansina selle eest, mida ta pole seni veel teinudki.
Ta jätab ameti hallima ja väsinumana,
ilma suurte saavutusteta.
Tuleb siiski möönda, et nüüd kui tema ametiaega hindame,
teame, et Donald Trump võitis Hillary Clintonit.
Nii varjutab Obama pärandit teadmine,
et USA valijad põlgasid selle ära.
Ta võib ka kiitust väärt olla, kuid seda on nüüd raske möönda.
Suursaadik Baker?
Naiivsuse suhtes olen nõus,
kuid oma 8-aastase ametiaja vältel
käivitas Obama arengu,
mis sai populaarseks Euroopas ja mujalgi maailmas.
See eksisteerib endiselt ja seda ei saa tingimata peatada,
kas kohe või pikemas perspektiivis.
Minu meelest polnud Obama ja tema kolleegid -
Kerry, Clinton ja teised Iisraeli suhtes vaenulikud.
Nagu paljud USA juhid,
uskusid nad end Iisraeli juhtidest paremini teadvat,
mida Iisrael peaks tegema.
Nende kavatsused olid ehk head,
kuid nagu öeldud, olid nad naiivsed
ega mõistnud Lähis-Ida tegelikkust.
See on viinud Lähis-Ida praeguse ebastabiilse olukorrani.
Obama jääb eelkõige meelde arusaamaga USA nõrkusest.
Eriti Lähis-Idas, kuid ka mujal,
polnud Obama välispoliitikal selgeid eesmärke,
mis oleksid põhinenud realistlikel analüüsidel.
Paljud USA liitlased on viimase kaheksa aasta vältel
USA usutavuses kahelnud.
See on USA jaoks problemaatiline.
USA mõjuvõimu Lähis-Idas ei tohiks siiski üle dramatiseerida.
Olulisimad seal mõju avaldavad jõud on kohalikud ja regionaalsed.
Ükski USA president ei saa lahendada kõiki probleeme.
Hr Oren, kaheksa aastat on analüüsiks pikk aeg.
Alustame president Obama esimesest Lähis-Ida visiidist.
Ta pidas Kairos oma kuulsa kõne ning külastas Türgit ja Saudi Araabiat.
Tema kuulus kummardus Saudi kuninga ees
tekitas palju kriitikat,
mille väitel ta ei mõistvat veel Lähis-Ida tegevusviise.
Tema käigud ja see, et ta ei külastanud Iisraeli,
signaliseeris nii Iisraelile kui araabiamaailmale,
et ta tahtis läheneda Moslemivennaskonnale,
mida ta pidas võimalikuks jõuteguriks Lähis-Idas.
Pole õiglane tuua esile Obamat
nende USA juhtide pikas ahelas,
kes on arendanud oma Ameerika ideid demokraatiast ja valimistest.
Eelmise Bushi valitsuse välisminister Condoleezza Rice
sundis Iisraeli aktsepteerima Hamasi osalust 2006. a valimistel
sama põhjendusega:
"Palestiinlased peaksid saama vabad ja õiglased valimised.
Kui Fatah on korrumpeerunud, tulgu võimule Hamas."
Hamas ja Moslemivennaskond on muidugi üks ja sama asi.
Obamagi oli muidugi naiivne selle suhtes,
mis juhtub, kui USA hülgab Mubaraki,
kes oli 30 aastat lähedane liitlane olnud.
Revolutsioon oli neile üllatus.
Kui see toimus ja Morsist sai president,
armusid ameeriklased ära
ja olid Sisi peale pahased, kui see Morsi võimult tõukas.
Ka Clinton ja Bush jr valitsesid kaheksa aastat.
Nüüd, Obama kaheksa aasta järel
on ameeriklased sellest poliitikast ilmselt väsinud.
Ametisse astudes oli Obama tegutsenud juba pikalt
Afganistani ja Iraagi asjadega.
Ta ei saanud vabalt oma poliitikat vormida.
Ta pidi sama liini jätkama.
Ta jättis alles isegi kaitseminister Robert Gatesi
Bushi teise ametiaja jätkuks.
Esimesel aastal oli tal Iisraeli silmis siiski mõnevõrra võimu.
Sellest tunnistab fakt, et Netanyahu nõustus oma Bar Ilani kõnes
kahe riigi lahendusega.
Ta nõustus ka asundusehituse külmutamisega.
See ei viinud kuhugi, kuid toona Obamat kardeti.
Hiljem see hirm haihtus.
Ta alustas lootusrikkalt.
Ta uskus, et lahendab Lähis-Ida probleemid.
Kairos ja mujalgi nägi tema käitumisest veendumust,
et Lähis-Ida probleemide lahendamisest
saab tema ametiaja suurim saavutus.
See oli osa tema naiivsusest.
Ta ei mõistnud, mida Lähis-Ida eri rahvad tahtsid
ja kuidas siin tegutsetakse.
USA juhid kujutlevad,
et kõik on otsekohesed ja ausad nagu nad ise.
Nad ei mõista alati,
et Lähis-Ida juhtide ja valitsustega tuleb teisiti tegutseda.
Obama peamine ebaõnnestumine oli minu meelest leping Iraaniga.
See andis õigustuse Iraani tuumainfrastruktuurile.
See lükkas probleemi lahendamise mõnevõrra edasi.
Lepingu tähtsaim mõju
oli Saudi Araabia, Egiptuse ja isegi Türgi tuumarelvastumisplaanid.
Seda Obama ei soovinud. Ta on tuumarelvade leviku vastu.
Oma ametiaja algul tahtis ta moslemimaailmas edu saavutada,
kuid enamik moslemeid on sunniidid.
Ometi asus ta šiiitliku Iraani poolele.
See oli kohutav viga isegi tema enda loogika järgi.
Ma pole nõus.
Minu meelest oli Iraani tuumaleping üks tema parimaid saavutusi.
See on hea leping USA-le ja ka Iisraelile,
kui Iisrael oskab seda 10-15-aastast vaheaega õigesti kasutada.
Otsustavad on tagajärjed,
mitte see, milles 1,5 aasta eest kokku lepiti.
Lähis-Ida on pidevalt pulbitsev katel,
ja kunagi pole selge, mis sealt kaane alt välja keeb.
Nii on juhtunud ka Obama eelsetel aegadel,
näiteks kui võimult tõugati Saddam Hussein.
Sama juhtus ka Gaddafi ja Mubaraki kukutamise järel.
Valitsevat pahalast tuntakse,
kuid seda mitte, kes tolle asemele tõuseb.
Iraani suhtes ma pole nõus.
Olen seega vähemus!
Iraanlased tegid Kerry ja Obama naeuralusteks.
Iraanlased valdavad mängu suurepäraselt!
Ameeriklased olid nii naiivsed,
et arvasid end midagi positiivset saavutavat.
Seal võibki midagi head olla,
kuid Iraani avaldused paistavad näitavad vastupidist.
Nad said USA presidendi ja Euroopa juhid
oma pilli järgi tantsima.
Lepingus võis olla häidki pooli,
kuid selle väljavaated pole just kõige paremad,
nüüd kui Trump ja teised Lähis-Ida juhid otsustasid proovida
ja selle nurjata.
Professor Inbar,
hetkel näib Lähis-Idas olevat USA jäetud võimuvaakum.
USA oli pikalt Lähis-Idas selge jõud
ja nüüd äkitselt ilmus Lähis-Itta tagasi Venemaa.
Ka teised riigid on tulnud Lähis-Ida kaosest oma osa saama.
Mis toimub?
Ma ei toeta USA aktiivset osalust
igas Lähis-Ida kriisis.
Sellest pole kasu.
USA on nüüdseks oma usutavuse siiski kaotanud.
Ta on kaotanud ka oma sõjalise valmisoleku.
Kuuendal ja seitsmendal laevastikul
pole alalist lennukikandjat.
USA pole seega enam lahinguvalmis.
Lähis-Idas vaakumit muidugi pole,
sest selle täidavad teised jõud.
Iraani käitumine on agressiivne.
Ta meelitas kaasa Venemaa. Venemaal on muidugi omad põhjused.
Venemaa ja Iraani koalitsioonil
on paremus kõikjal Lähis-Idas.
Saudi Araabia on raskustes lõunapool Jeemenis.
Türgi on sunniitlik riik, kel on Lähis-Idas huvid.
Venemaa on ta mingil määral ära taltsutanud.
Iraan on tõusuteel.
See arutelu kannatab
julgeoleku- ja välispoliitikaekspertide üleesindatuse tõttu.
USA poliitika tähtsaim faktor on sisepoliitika.
USA kardab sohu sattumist.
Pärast Vietnami sõda on kõik valitsused kartnud
mingisse kriisi mattumist ilma siseriikliku toetuseta.
Nad ei reageeri enam kriisidele.
Siis ei pea nad ka rahvalt enam luba manguma.
Valimised on iga kahe aasta tagant.
Valitsus kardab alustada midagi, mis võib viia toetuse kaotuseni.
Pärast Afganistani ja Iraagi aastaid
pole isegi USA armee uusi seiklusi igatsenud.
Iraani lepingule alternatiivi polnud.
See polnud ju ainult USA, vaid kuue suurriigi leping.
USA armee ei tahtnud Iraani vastu sõtta minna.
Neil polnud, millega heidutada, sest Iraan teadis ähvarduste tühjust.
Obama mängis oma kaardid hästi, kuigi kaardid olid viletsad.
Ma pole põhimõtteliselt nõus.
Obama käitumine oli reaktsioon
George W. Bushi aktiivsemale poliitikale maailmas.
Nüüd on Trumpi valimisvõit reaktsioon vastupidises suunas.
See on sik-sakitamine kahe olukorra vahel.
Üks neist on äärmiselt nõrgana näiv situatsioon,
kuhu Obama on USA juhtinud,
ja teine on katse upitada USA positsiooni,
arvestades muidugi siseasjadega, mis on ülimalt tähtsad.
Kuid Hillary Clinton sai ju kolm miljonit häält rohkem!
Trump võitis Indiana, Michigani ja Wisconsini tõttu.
See on muidugi seaduslik, kuid see ei tähenda,
et ameeriklased oleksid ära põlanud Obama ja Hillary Clintoni.
See on sisepoliitiline küsimus.
Professor Inbar, mida teie arvate?
Obama ja Iraani leping polnud tingimata ainus alternatiiv.
Ta oleks võinud ju seda mitte allkirjastada
ning Iraani sanktsioonid jõusse jätta.
Teine võimalus oleks olnud lasta Iisraelil Iraani rünnata.
Iisraeli juhid olid selleks valmis.
Ameeriklastel oli seega teisigi valikuvõimalusi.
Nad otsustasid siiski sõlmida lepingu,
mis jätab Iraanile palju mõjuvõimu
ja mida ei seotud kuidagi Iraani käitumisega.
Iraan ongi Lähis-Idas agressiivselt käitunud.
Lisaks oleks leping võinud parem olla,
kuigi siis poleks Iraan seda allkirjastanud.
Põhimõtteliselt oleks leping võinud teistsugune olla.
See ei kasutanud ära Iraani valitsuse nõrkusi.
Iraan on nüüd vabanenud majanduslikest piirangutest.
Ta võib vabalt kasutada oma šiiitlikku koridori
Iraagist Süüria ja Liibanoni kaudu Vahemerele.
Selle takistamiseks poleks tingimata USA vägesid vaja olnud.
Ameeriklased peaksid minu meelest oma jõudu kaalutletult kasutama
nii strateegilistel kui sisepõhjustel, nagu Amir Oren ütles.
Hr Oren, Obama 8-aastase ametiaja jooksul
on Lähis-Idas tekkinud kujutlus,
et USA-le ei saa loota.
Selle taustaks on kas muutus USA strateegias
või selja tagant juhtimise ja konfliktide vältimise taotlus.
Igal juhul peab Lähis-Ida USA valitsust ebausaldusväärseks.
Ta pussitas oma liitlasi selga
ja siirdus sellega nende peavaenlase Iraani poolele.
Kuidas järgmine valitsus need vead parandada saab?
Kas selja tagant juhtimise poliitika on viinud Lähis-Idas selleni,
mida USA taotles?
See on populaarne arusaam.
Lähis-Ida valitsejad aga tunnevad rohkem nüansse.
Obama valitsus toetas näiteks Jordaaniat,
nagu ka sellele eelnenud valitsus.
Sõjaline ja luurekoostöö Iisraeliga
on olnud parem kui iial varem.
Iisraeli Kaitsejõudude ja luureaparaadi koostöö toimib hästi
USA Kaitseministeeriumi, CIA, erioperatsioonide väejuhatuse
ja Iisraeli varem boikoteerinud keskväejuhatusega.
Toimuvad pidevad kohtumised ja infot vahetatakse vabalt.
Kui poliitilisel tasandil lepitakse kokku ühisoperatsioonis,
on seda lihtne ellu viia.
Järgmine valitsus näib vastuolulisena,
kuna ühelt poolt jätab Trump sõjakama mulje,
kuid samas mehkeldab ta venelastega.
Kas need kaks poliitikasuunda saavad koos eksisteerida
või jäävad teineteisele jalgu?
Rahvusvahelise õiguse eksperdina
vaatlen Obama ja tema välisministrite tegevust
seoses rahuprotsessiga.
Olen pettunud.
Pidime palestiinlastega hakkama läbi rääkima
näiteks piiride, asunduste ja Jeruusalemma teemal.
Nende kaheksa aasta vältel
otsustasid Obama, Clinton ja Kerry läbiräägitavad asjad ette ära.
Näiteks kuulutasid nad Iisraeli asundused illegaalseks.
Varasemad valitsused pidasid neid vaid rahu takistuseks,
kuid ei kuulutanud neid kunagi illegaalseteks.
Ka Obama ja Kerry kõned 1967. a piiride teemal
olid ennekuulmatud.
Piirid kuuluvad läbirääkimistele
ÜRO Julgeolekunõukogu 1967. a otsuse alusel.
Obama valitsuse otsused on Iisraelile kahjulikud olnud.
Need on tugevdanud palestiinlasi.
"Milleks Iisraeliga läbirääkimisi pidada,
kui USA ja rahvusvaheline üldsus meid toetavad?"
Olen Amiriga nõus selles osas,
et Iisraeli ja USA suhted on head.
On hea meeles pidada,
et Obama ja Netanyahu allkirjastasid koostöömemorandumi,
mis eraldas Iisraelile 3,8 mlrd USD järgmiseks 10 aastaks.
Meil on erimeelsusi palestiinlaste ja Iraani küsimustes.
Kuigi erimeelsusi vaiba alla ei pühitud,
siis strateegiline suhe jätkus ja õitses.
Osa USA liitlastest siiski kahtlevad oma suhetes Ühendriikidega.
Filipiinide juht püüab soojendada suhteid Hiinaga,
kuna ta ei usalda Obamat.
Mu Aasia kontaktid ütlevad, et nad peavad võitja poolel olema.
See tähendab, et nad ei usu, et USA Hiinat võidaks.
Palestiinlaste teema on vähetähtis maailma tervikpildi perspektiivist.
Need on Obama valitsuse suurimad ebaõnnestumised.
Twitteris on üks Donald Trumpi lemmiksõnu "kurb".
On kurb,
et suursaadik Baker ja professor Inbar Obamas nii pettunud on.
Nad polnud tema suhtes ilmselt eriti lootusrikkad juba alguses.
Kurb on seegi, et me ei analüüsi McCaini ametiaega.
Enne 2008. a valimisi toetas John McCain resolutsiooni 242,
mis tähendab maa loovutamist rahu eest
ja naasmist 1967. a piiridele.
Me ei tea, mis oleks juhtunud.
Ta ei võitnud ja ta ei pidanud võitlema Kongressi
ja Iisraeli toetajatega.
Lõppkokkuvõttes jätkas Obama mingil määral vana välispoliitikat.
Kui nüansse mitte arvestada,
oli see järg Bushi ja Clintoni suunale.
Trump toob ehk kaasa radikaalsema muutuse.
Viimane kommentaar antud teemal?
Vähemalt seekord olen nõus. - Ei. Me peame eri meelt olema!
Viimane kommentaar, professor Inbar?
Kõik ootavad uudishimulikult, mida USA uus president teeb.
Trumpi peetakse ettearvamatuks.
Kaasmaalasena soovin talle edu.
Ootame midagi ootamatut.
Aitäh, suursaadik Alan Baker, Amir Oren ja professor Efraim Inbar!
Aitäh, head vaatajad! Järgmise korrani!
Kui äsjane saade teile meeldis,
siis TV7 Iisraeli tööd saab toetada
ekraanilolevate kanalite kaudu.
Jeruusalemma Stuudio
valmib tänu teie annetustele.
Tõlge: Monika Jaaguri