JERUUSALEMMA STUUDIO
Tere tulemast Jeruusalemma Stuudiosse!
Oleme viimastel aastatel rääkinud sunniitide-šiiitide konkurentsist
ja selle regionaalsetest mõjudest.
Viimastel nädalatel on verine konflikt keemispunktini jõudnud.
Pinged on kasvanud mitmete regiooni riikide vahel,
ja see võib kaost Lähis-Idas veelgi süvendada.
Stuudios on prof Efraim Kam,
Riikliku Julgeoleku Uurimisinstituudi vanemteadur,
TV7 analüütik Amir Oren
ja prof Eldad Pardo,
Heebrea Ülikooli Trumani Instituudi ja Impact SE vanemteadur.
Amir Oren, see on lai teema
ning samas ka põhjalik ja verine.
Tehke, palun, väike ülevaade,
et võiksime keskenduda selle erinevatele aspektidele.
Ajalooliselt on Lähis-Idas tegutsenud kolm jõudu.
Üks oli religioon, teine natsionalism
ja kolmandat võiks nimetada välisfaktoriks.
Külma sõja ajal võis see olla kommunism,
viimastel aastatel globaliseerumine,
kuid esimesed kaks on aga konstantsed olnud.
Küsimus on selles,
kas näeme nüüd tõelist ususõda
või on see natsionalism religiooni kuues.
Enam ei käi sõda
islami ja mingi teise religiooni, näiteks kristluse vahel,
vaid see käib islami sees,
Saudi Araabia juhitud sunniitide ja Iraani juhitud šiiitide vahel.
Järgmistel kuudel näeme lahingut ISISe vastu,
mis ilmselt kulmineerub Mosuli ja Raqqa tagasivallutamisega,
ja lahingut Süüria pärast,
kus šiiitidel koos liitlastega ilmselt paremus on.
Need näitavad,
kas see on tõeline lahing uskkondade või eri harude vahel islamis
või on see religioosse tooniga lahing pärslaste ja saudide vahel.
Prof Kam, kuidas teie seda näete?
Ütleksin, et viimaste aastakümnete rivaliteedi nurgakiviks Lähis-Idas
on ilmselt Iraani Islamivabariigi sünd.
Varem oli pingeid, kuid olukord polnud nii tundlik.
Islamirežiimi võimulepääsemine Iraanis käivitas rivaalitsemise
ja pinged Iraani sees
ning ka teiste riikidega, nagu Iraak ja Saudi Araabia.
Süürias, Liibanonis, Afganistanis.
Nüüd on Lähis-Idas teistsugused värvingud.
Prof Pardo?
Olen nõus, kuid ütleksin kolleegidele lisaks,
et Iraani islamismi nime taga
on võimas rassiline identiteet ehk šiiitlus.
Šiiitlus esindab sügavat vimma
iidse Iraani okupeerimise pärast araabia moslemite poolt.
See on islamisiseseks opositsiooniks.
Kogu Lähis-Ida šiiidid esindavad islamieelseid rühmitusi,
kes ei tea ikka veel, kuidas islamisse suhtuda.
Samas on meil Saudi Araabia, kuid ka Türgi.
Türgis lisandub veel üks rassilis-etniline mõõde -
hiiglaslik Türgi impeerium, mis ulatus Euroopast Hiinani.
See kaldub megalomaaniasse ja sisaldab samas sügavat hirmu,
et Anatolia jaguneb ühel päeval
ning tekib veel üks Armeenia riik ja Kurdi riik
Türgi Anatolia asemel.
Hirmu ja grandioossete imperialistlike unistuste kombinatsioon
lükkas Erdogani sõja soomülkasse Põhja-Iraagis.
Amir Oren, oleme mitmeid aastaid seda olukorda vaadates
sunniitide-šiiitide rivaalitsemist Iraani ja Saudi Araabiaga seostanud.
On toimunud käepikendussõdu,
mille vastaspooli toetasid Iraan ja Saudi Araabia.
Hetkel on osalejaid üha rohkem,
olgu šiiitlik Iraagi valitsus, kes on liidus Iraaniga,
või Türgi, kes pole otseselt liidus Saudi Araabia ja selle püüdlustega,
kuid neilgi on huvid sunniitide väljal ja soov juhtida sunniitlikku maailma.
Mis rolli need erinevad riigid mängivad
ja kas näeme sel rindel mingit arengut?
Osutad suurriikide läbikukkumisele saja aasta eest
uue Lähis-Ida täpsete piirjoonte visandamisel.
See oli Ottomani impeeriumi langemisele järgnenud uus Lähis-Ida.
Iraagi ja Süüria riikide loomine,
kus Liibanon oli mõnda aega Süüria osa,
kukkus rahvusriikide loomisena läbi nende etnilise koosluse tõttu.
Seal on hõimud ja provintsid,
mitte riigid Euroopa ja USA mõistes.
Näeme praegu kõigi nende jõudude sisemist plahvatamist.
Iraagis on palju šiiite,
eriti lõunas, Basra regioonis, Iraani piiril,
aga ka Bagdadis ja mujal, kuid seal on ka sunniidid ja kurdid.
Ja mujal on alaviidid, kes on šiiidid.
Maailmas on 1,6 miljardit moslemit.
Iga seitsmes on šiiit.
Ka Süürias on iga seitsmes alaviit.
Nad on vähemused.
Kui nad tahavad teisi valitseda, tuleb seda relva jõul teha.
Pärast Khomeini revolutsiooni
hakkas Iraan oma harusid Liibanoni ajama,
et aidata Amali ja Hezbollah't - liikumisi, mis esindavad šiiite,
kes pole küll enamus, kuid on rahvastiku suurim sektor.
Viimastel aastatel pole küll rahvaloendust toimunud.
Šiiitide koalitsioon
hüppas Iraanist üle Süüria Liibanoni
ning hakkas sealt mujale hargnema.
Vahepeal tuli idast al-Qaeda, nimega al-Qaeda Mesopotaamias,
ja nüüd on ISIS. Põrkus kaks revolutsioonilist liikumist.
Prof Kam? - Lisaksin siia veel ühe vaatenurga.
Rääkisime aastaid šiiitlikust poolkuust.
See algab Iraanist ja liigub üle Süüria Liibanoni.
Täna võime hakata rääkima juba Iraani šiiitlikust ringist,
mitte poolkuust. See algab Lääne-Afganistanist,
liigub Iraani ja siis Iraaki, seejärel tuleb Süüria,
mis pole küll šiiitlik, kuid lähedal; siis tuleb Liibanon
ja sellest allpool on Gaza sektor. Palestiinlased on küll sunniidid,
kuid Hamasil on vahelduva eduga lähedased suhted Iraaniga.
Uus tugev mõjukants on Punasest merest allpool Jeemenis.
Nii saab ring peaaegu täis. Kes selle ringi keskel on?
Iisrael ka, kuid eelkõige Saudi Araabia ja araabiariigid.
Hr Pardo? - See on väga täpne analüüs.
Lisaksin, et šiiidid moodustavad tõesti vaid 15 % maailma moslemitest,
kuid regioonis Afganistanist Vahemereni, Süüria välja arvatud,
on neid peaaegu 50 %.
Iraan on aastakümneid kannatlikult oma eesmärgi poole liikunud.
Kui nad võtavad üle pühapaigad Saudi Araabias,
kontrollivad nad religioosselt ligi 50 % rahvastikust.
Samuti on neil sunniitidest liitlasi
ja ärahirmutatud või kinnimakstud käepikendusi.
Siis kuuluks neile kogu islami keskus
ja kõik palverändurid tuleksid šiiitlikesse kohtadesse.
Vähehaaval toimuks šiiitiseerimine ja pärsia kultuuri tõus.
Sest see kõik baseerub rassismil.
Oleme uurinud kõiki nende ja ka türklaste õpikuid.
Seal räägitakse palju pärslaste rassist ja keelest.
Araablasi peetakse teiseklassiliseks nende võime osas endaga tegeleda.
Nad on kuulnud sõnumit, kuid ei mõista seda.
Pärslased peavad end targaks
ja usuvad, et nende missiooniks on kontrollida islamimaailma.
See on tähtis tähelepanek pühapaikade suhtes.
sest kõige pühamad neist, kaks Saudi Araabias
ja Jeruusalemm, on ühised nii sunniitidel kui šiiitidel.
Kuid Najaf ja Karbala on pühad üksnes osale moslemimaailmast.
Šiiidid on ekspansionistlik rühm.
Sunniidid ei taha Najafi ja Karbalat üle võtta, neil puudub selleks vajadus.
Teil on õigus alaväärsuse suhtes.
Pärslased on end läbi ajaloo paremaks pidanud
ja araablasi endast alamaks.
Pärslased, ehk nüüdsed iraanlased, on kokkupõrkekursil araablastega,
kuigi praegu on liit Iraani ja mõnede araabiariikide vahel
või liikumistega nagu Hezbollah.
Lõpuks võib tekkida ka liit Iraani ja Iisraeli vahel, nagu šahhi ajal,
mõnede araabiariikide vastu. - Prof Kam?
Mul on üks tähelepanek. Viimase 30-35 aasta jooksul
on tõusnud esile relvastatud šiiitidest moslemid.
Seda alustas Hezbollah, mis on siiani võimsaim šiiitlik maakaitsevägi.
Nüüd on relvastatud šiiidid ka Iraagis,
enamikul neist on sidemed Iraaniga,
Afganistanis ja Pakistanis.
Ka Saudi Araabias on grupikesi, keda mõjutavad jeemenlased.
See on uus areng - šiiidid tahavad oma mõju suurendada.
Viimastel aastatel oleme näinud,
et Iraanil ei õnnestunud saata Süüriasse sõdima üksnes Hezbollah't,
vaid ka šiiite Iraagist, Afganistanist ja Pakistanist.
Nad räägivad pidevalt märterlusest, kuid on piisavalt targad,
et hoida inimohvrid minimaalsed
iraanlaste ja pärslaste seas.
Kuid Süürias nägime,
et Iraani ohvitserid juhtisid lahinguid
ja maakaitseväelased järgnesid neile.
Hukkunud on ca 1300 iraanlast,
sh rohkesti tippkomandöre.
Seetõttu tuli Iraanis hiljuti teatada,
et hukkunud on palju hezbollalasi.
Iraani avalik arvamus ...
Enamik iraanlasi on üsna mõõdukad.
Nad pole eriti entusiastlikud
režiimi ja Revolutsioonikaarti võimumängude suhtes.
Ometi saabuvad lahingust kirstud.
Küsimus on selles, mil määral Iraani unelmad nähtavad on.
Tulevik näitab.
Oleme rääkinud šiiitide võimust, Iraani osalusest kõikjal
ja erinevatest maakaitseväelastest Iraagis ja mujal.
Aga kuidas sunniidid seda näevad?
Olen vestelnud kohalike sunniitidega, ka poliitikutega.
Nad ei pea šiiite moslemiteks,
vaid uskmatuteks, kes on islami vastu.
Neil on suur vaen šiiitide vastu.
Samas näeme ka Saudi Araabiat, Türgit ja teisi regiooni riike,
kes toetavad sunniitlikke ühendusi ja maakaitseväelasi,
et võidelda šiiitlike käepikendustega.
Nii tekib rohkelt kokkupõrkeid ja rivaalitsemist. Kuidas siin lood on?
Sul on õigus, see on nõiaring.
Sunniidid on šiiite alati patroneerinud
või neile isegi karmimalt ülevalt alla vaadanud.
Nii on šiiitidel vähem privileege olnud ja nad on kibestunud.
Sellest johtub nende tegevus sunniitide vastu.
Nad pidid liitlaste peale lootma.
Kuid mainiksin veel kaht välisfaktorit.
Üks neist on kohalolu ja teine on heidutamine.
Maailma suurriigid valitsesid Lähis-Ida kaugjuhtimisega.
Neil polnud vaja ise kohal olla,
kuna kohalik rahvas eeldas, et kui nad mässavad,
tulevad suurriigid, nagu Inglismaa, Prantsusmaa ja hiljem USA,
ning tegelevad nendega. See mõte heidutas neid.
Kuid nad nägid, et see polnud nii. See võis alata Afganistani ja NSVLiga.
NSVL tuli sisse, kuid kohalikud nägid, et suur vene karu polegi nii võimas.
Probleemiga tegelemine võttis neil kümme aastat aega.
Nii tõusis al-Qaeda,
mis liikus hiljem Läände ja ründas 11. septembril USAd.
Sama juhtus siis, kui britid ja Prantsusmaa Lähis-Idast lahkusid.
Esialgu Suessi idakaldalt, hiljem mujaltki.
Kohalikud nägid, et võivad teha, mida iganes tahavad.
Nii tekkisid neil omavahelised kokkupõrked.
Nüüd ei tule väljast ühtki jõudu sõdivaid pooli lahutama.
Mäletame, mis juhtus katoliiklaste ja protestantide vahel Iirimaal.
Sunniitide-šiiitide sõda võib lõppeda, kuid mitte niipea. - Prof Kam?
Lisaksin, et ilmselt olulisim šiiitide ja sunniitide lahinguväli täna on Iraak.
See algas, kui USA 2003. a Iraagi okupeeris.
See muutis Iraagi poliitilist struktuuri.
See viis julma võitluseni šiiitide-sunniitide vahel
Keegi ei tea tegelikku ohvrite arvu.
Arvatakse, et neid oli veerandi ja poole miljoni vahel.
Ma ei tea hukkunute arvu sunniite ja šiiitide seas.
Enamik neist hukkus.
Nende lahingutes eriti ei kõhelda. Tehakse aga terrorirünnakuid.
Kõige rohkem terrorirünnakuid tehti Iisraelis esimese intifada ajal.
Suurim neist toimus Netanyas, kus hukkus 29 inimest.
Iraagis tähendab 29 inimohvrit väikest terrorirünnakut.
Nende jaoks korralikus rünnakus hukkub 80-100 inimest.
See võib olla üksik või kahe terrorirünnaku kombinatsioon.
Enamikes sunniitide-šiiitide vahelistes terrorrünnakutes
on inimohvrite arv kõrge. Ma ei tea, kes kõrgemat hinda maksab.
See meenutab mulle ajaloost Pärsia-Kreeka sõda,
kus olid vastamisi Pärsia impeerium ja Kreeka linnriigid.
Paljud linnriigid aga võitlesid pärslaste kõrval.
Kui vaadata tänast killustunud Lähis-Ida,
on ühel pool Iraan, kes teeb koostööd kurdide, Hamasi ja teistega.
Siin on vastamisi šiiidid ja sunniidid, ei mingit kahtlust,
kuid kõik hõimud, käepikendused ja rühmad
pole lojaalsed oma leerile.
Parimaks näiteks on Hamas.
Palestiina araablased on Hamasi peale väga vihased.
Miks nad selles lahingus šiiite toetavad?
Aga nad saavad raha, relvi ja neil on muid huve.
Iraanlased mängivad seda mängu kavalalt.
Pikemas perspektiivis arvan,
et nad ei suuda araabiamaailma alla neelata.
Nad on nii palju kahju teinud, paljud on nende tõttu hukkunud,
on palju viha Hezbollah' ja Iraagis tehtu pärast.
USA jättis 2011. a maha ühtse, demokraatlikult funktsioneeriva riigi,
mis eksportis naftat ja oli rahujalal kurdide ja teiste rühmitustega.
See anti Iraanile üle ja vaadake, mis meil täna on.
See on kõik Iraani töö. - Hr Oren, kui vaatame Türgit,
kes on piirile Iraagiga erinevaid väeosi paigutanud,
siis sel teemal on peetud sõnasõdu
Iraagi peaministri al-Abadi
ja Türgi presidendi Erdogani vahel.
Iraak käsib neil eemale hoida ja tahab ise ISISega tegeleda,
kuid Türgi kardab,
et kui šiiidid sisenevad võitluses ISISe kantsi Mosuli pärast linna,
näeme veresaunas hukkumas tuhandeid sunniite.
See teeb Türgile muret. Samuti on räägitud Tel Afarist,
kus elavad turkmeenid, kes on samas siiski šiiidid.
See on üsna ebatavaline olukord. Rääkige sellest veidi.
Seda ei tohiks nii otseselt võtta.
Erdogan tahab muidugi hoolitseda kõiki türklaste ja turkmeenide eest
kogu maailmas, mitte üksnes regioonis,
kuid tal on prioriteedid. Esimeseks on Türgi emamaa.
Dr Pardo mainis, et muretsetakse Türgi killustumise
ja suveräänsuse pärast piiril.
Kui ta peab valima kahe rinde vahel, on Raqqa linn Süürias tähtsam.
Nägime, mis juhtus
USA peastaabiülemate esimehe kindral Dunfordi üllatusvisiidi ajal.
Ta saabus see nädal Türki, et nendega kokkuleppele jõuda.
Türgid saavad rohkem sõnaõigust Raqqas toimuva suhtes,
mitte üksnes kurdi vägede osas Süüria opositsioonis.
Kurdide mõju lahjendatakse
ja nende protsenti võitlejate seas vähendatakse teiste lisamisega.
Vastutasuks lasevad türklased koalitsioonil Mosulis oma rida ajada.
Kui Iraagist lähtuv Türgi-vastane oht peaks uuesti pead kergitama,
tuleb Erdogan sinna tagasi survet avaldama.
Kuid hetkel on Raqqa talle Mosulist tähtsam. - Prof Kam?
Tahaksin vaadata veel üht poliitilist lahinguvälja.
Täna on väga aktuaalne ka Iraani ja Saudi Araabia konkurents.
Iraan on üks šiiitide juhte, Saudi Araabia aga sunniitide juhtriik.
See on täna väljaspool Iraaki tähtsaim võitlusväli.
See on tänaseni peamiselt poliitiline olnud.
Nad võitlevad mõju, võimu ja positsioonide pärast.
Kuid see trügib ka juba sõjalisele tandrile.
See algas, kui Saudi Araabia saatis kahe aasta eest armee Bahraini
nn Araabia kevade alguses olukorda stabiliseerima.
Nad saatsid oma õhujõud Jeemenisse ka šiiitidest houthisid ründama,
tagamaks, et nondel ei õnnestuks
selles Saudi Araabia nurgas oma mõju suurendada.
Seda peamiselt poliitilist lahinguvälja
mõjutavad saudide hirmud ja kahtlused,
kuid see hiilib ka sõjalisse sfääri.
Saddam Husseini ajal oli Iraak Iraanile vastukaaluks.
Nägime 1980. aastail Iraani-Iraagi sõjas toimunut.
Pärast Saddami on Iraak nõrgem ja Iraani mõju all.
Saudi Araabial on raske liitlasi leida, et Iraanile vastukaaluks olla.
Iisrael on üks neist liitlastest, kuigi ebaametlikult.
Kas tohin veel ühe mõtte lisada? - Lühidalt palun.
Olen Amir Oreniga nõus.
Minevikus oli Iraak see, kes Iraani tasakaalus ja vaos hoidis.
Täna Iraak enam tegija pole.
Teised sunniitlikud riigid tahavad, et USA seda tasakaalustustööd teeks.
Ameeriklased ei tee seda piisavalt.
Seepärast haaravad saudid vahel relvad, et seda ise teha.
Prof Pardo, olete uurinud eri riikide õppekavu,
eelkõige Iraani ja šiiitide omi, kuid ka sunniitide haridussüsteeme.
Tehke väike ülevaade, palun,
kui suurt survet nood režiimid oma haridusele avaldavad,
et tulevikku mõjutada.
Iraanis on ühegi kahtluseta selge,
et nad usuvad oma religiooni müstilistesse omadustesse.
Nad tõesti usuvad, et nende juht saab otseseid juhiseid inglitelt ja Jumalalt.
Sellel on šiiitlik-müstiline mõõde ja dimensioon.
Nad tahavad ühendada maailma oma läänevastase propaganda
ja toetusega sissiliikumistele. Seegi mõõde on väga tugev.
Ka Türgil on need unistused,
kuid nad on siiani, ka Erdogani all, 100 % demokraatlik, sekulaarne riik,
uhke oma NATO liikmestaatuse üle.
Samuti on nende islam palju avatum, näiteks naiste suhtes.
Neil on ka sufistlik mõõde,
mis hõlmab imaami austamist.
Nad pole šiiidid. Erdogan ise kuulub sufistide Naqshbandi ordusse.
Näiteks tunnistavad nad juutide sidet Jeruusalemmaga.
Nad on uhked, et päästsid inkvisitsiooni ajal juute.
Neil on imperialistlikud unistused,
kuid nad on sisemiselt mõõdukamad ja sallivamad.
Araablastel on endiselt kinnisidee vihata juute ja hävitada Iisrael.
Nende haridussüsteem on asjakohatu ja stagneerunud 1950. aastaisse.
Õpitava ja tegelikkuse vahel on lõhe. Viimastel aastatel
areneb araabiamaailmas pinev haridusteemaline debatt.
Öeldakse: "Harime oma lapsi ISISele. ISIS viib ellu meie õpikute sisu
ja teeb sama, mis Muhamed eri hõimudega.
Nad lihtsalt järgivad seda. Miski pole leebem ega haritum."
Loodan, et see debatt viib pikemas perspektiivis muutusteni.
Hr Oren? - Istume siin Jeruusalemmas ja teame,
et kui nõutakse oma pühakirja totaalset tõlgendamist
ja puhkeb ususõda, ei saa olla mingit kompromissi.
Seepärast on kahetsusväärne,
et varasemad riikidevahelised sõjad, sh Lähis-Idas,
on muutunud piireületavateks ususõdadeks.
Kui me ei naase vanade maailmakordade juurde,
kus rahvusriigid lahendasid tülid heal juhul isegi rahumeelselt,
siis sellele lõppu ei tule.
Iraani, Iraagi, Süüria ja Saudi Araabia rahvad
peavad mõistusele tulema
ja tülid uuesti rahvuslikule tasandile tooma.
Tahaksin lõpetuseks öelda,
et mõnda aega on Läänes ja Iisraelis valitsenud tunne,
et selles lahingus on "pahadeks" šiiidid.
Ma pole kindel, et pärast al-Qaeda esilekerkimist
ja eriti pärast ISISe esiletõusmist, sama tunne valitseks.
Teadsime siis ja teame nüüd, et sunniidid teavad, kuidas vait olla.
Vaatame šiiitide-sunniitide võitlust nüüd teisiti.
Üks lause, prof Pardo. - Vaatan endiselt Araabia kevadet.
Seda võib näha protsessina, mis viis katastroofini,
kuid võib vaadata ka ülesvõtet meeleavalduste algusest,
kui rahvas tahtis demokraatiat, rahu ja koostööd.
See tunne eksisteerib endiselt. Peame selle eest hoolitsema.
Kas usute, et näeme lähitulevikus laupkokkupõrget rahvusriikide vahel
seoses sunniitide-šiiitide tüliga
või rahuneb see maha ja näeme mingit lahendust?
Ükski viimase 5-6 aasta optimistlikest prognoosidest pole täitunud.
On parem pessimistlik olla ja lasta end üllatada.
Saateaeg on otsas.
Aitäh, prof Efraim Kam, Amir Oren ja prof Eldad Pardo!
Aitäh, head vaatajad! Järgmise korrani!
Kui äsjane saade teile meeldis,
siis TV7 Iisraeli tööd saab toetada
ekraanilolevate kanalite kaudu.
Jeruusalemma Stuudio
valmib tänu teie annetustele.
Tõlge: Monika Jaaguri