Tervetuloa Jerusalem studioon!
Kaikissa aseellisissa konflikteissa -
kotirintaman haavoittuvuus määrää armeijan taistelutahdon -
ja joskus myös käsityksen sodan lopputuloksesta.
Tänään keskustelemme Israelin kotirintaman valmiudesta.
Tervetuloa, tohtori Mordechai Kedar, -
Lähi-idän asiantuntija Bar Ilanin yliopistosta, -
analyytikkomme Amir Oren sekä reservin eversti Miri Eisin, -
Israelin imagon ja turvallisuuden asiantuntija IDC Herzliasta.
Herra Oren, miten hyvin kotirintama on valmistautunut -
seuraavan taistelukierroksen varalle?
Syntymästään asti Israel on ollut hyökkäysten kohteena -
ja sen kotirintamaa on uhattu jatkuvasti.
1990-luvulle asti Israel käytti hyökkäystaktiikkaa -
pelotellakseen vihollisia, -
jotta ne eivät luule voivansa iskeä Israelia vastaan.
Syynä oli myös monikäyttöisten järjestelmien etusija budjetissa.
Israel ei investoinut paljonkaan kotirintaman turvaamiseen.
Israel on nyt valmistautunut paremmin kuin koskaan ennen.
Toisaalta Israelin täytyy nyt suojautua arvaamattomilta vaaroilta.
Sitä uhkaavat sadat tuhannet militantit.
Israelilla on ainutlaatuinen sisäisen turvallisuuden ongelma.
20 % Israelin kansalaisista on arabimuslimeja.
Pieni osa heistä tekee yhteistyötä vihollisten kanssa, -
puhumattakaan Länsirannalla asuvista palestiinalaisista.
Osa heistä näet liitettiin Israelin väestöön 1967 sodan jälkeen.
Valitettavasti osa heistä värväytyy taistelemaan Israelia vastaan -
sisältä käsin.
Kyseessä ei siis ole ulkopuolinen vihollinen.
Tällaiseen sotaan tarvitaan kolme osatekijää: -
tiedustelua, tiedustelua ja tiedustelua.
Kun hyvä tiedustelu paikantaa ne, -
jotka ovat alkaneet toimia Israelia vastaan, -
Israelissa voidaan elää kutakuinkin normaalia elämää.
Toimiakseen tehokkaasti kaduilla tiedustelijoiden täytyy osata arabiaa.
Tarvitaan myös ihmisiä soluttautumaan -
värväys- ja kiihotuspiireihin, -
jotta löydettäisiin ne, jotka voivat ampua tai räjäyttää pommin Israelissa.
Eversti Eisen, mitä mieltä olette?
Sitä, mistä tohtori Kedar puhui, -
sanotaan terrorismiksi, ei kotirintamaksi.
Kotirintamalla tarkoitetaan Israelin sisälle tulevia ulkoisia uhkia.
Herra Oren ja tohtori Kedar kuvailivat kotirintaman eri tavoin.
Molemmat ovat todellisuutta, mutta puhuisin siitä eri lailla.
25 viime vuoden ajan Israel on investoinut suuresti kotirintamaan.
Kotirintaman suurin uhka on ohjukset.
Olen samaa mieltä tohtori Kedarin kanssa terrorismin uhasta, -
mutta siihen valmistaudutaan eri tavalla.
Kotirintamalle on rakennettu turvahuoneita.
Olemme tutkineet ohjusten aiheuttamia tuhoja.
Israelin jokaisessa rakennuksessa on oltava turvahuone.
Se on valtava investointi.
Israelissa on kahdesti vuodessa kotirintamaharjoitus, -
jollaista ei ole nykyään missään muussa maassa.
Se jättää jälkensä seuraavaan sukupolveen, -
kun lapsia opetetaan koulussa juoksemaan suojaan.
Tohtori Kedarin mainitsema terroririntama on aivan eri asia, -
se, miten varaudutaan sekä ulko- että sisäpuolelta tulevaan terroriin.
Olette oikeassa, ohjusuhka on erilainen -
kuin autopommin uhka.
Kuitenkin Israelin väestö, -
jonka on kestettävä uhkien edessä, -
ei näe suurtakaan eroa siinä, tuleeko joku ampumaan heitä, -
vai ammutaanko heitä ohjuksilla.
Israelilaisten on varauduttava siihen henkisesti ja yhteiskunnallisesti.
Turvahuoneet suojaavat kyllä ohjuksilta, -
mutta kun väestöä valmistetaan Lähi-idän uhkien varalle, -
terrorismilla ja yllämme lentävillä ohjuksilla ei ole paljonkaan eroa.
Olen samaa ja eri mieltä.
Väestön näkemys asiasta on tärkeä.
Siihenkin meidän on valmistauduttava.
Näitä kahta uhkaa käsitellään kuitenkin Israelissa eri tavoin.
Kotirintama on armeijan vastuulla.
Jerusalemin viime päivien iskut ovat sen sijaan poliisin asia.
Kysymys kuuluukin, kuka varautuu mihinkin?
Tiedustelupalvelutkin voivat olla erilliset.
Olette oikeassa, -
mutta hiljattain yleinen turvallisuuspalvelu löysi arabiryhmän, -
joka teki yhteistyötä Hizbollahin kanssa -
tehdäkseen pommi-iskuja Israelissa.
Hizbollah yhdistetään yleensä ohjuksiin, -
eli se on armeijan kotirintaman asia.
Tässä tapauksessa terrorismi ja ohjukset yhtyvät.
Hizbollah on armeija tai puoliarmeija.
Nämä kaksi taistelumuotoa nivoutuvat toisiinsa.
Hizbollah ei taatusti erottele, -
terrorisoivatko he meitä ohjuksilla vai pommeilla.
Tämä keskustelu kuvaa hyvin -
Israelin johdon ongelmaa.
Kun ammattilaiset kirjoittavat skenaarion -
seuraavasta Gazan tai Libanonin operaatiosta, -
he etenevät järjestelmällisesti.
"Ensimmäisenä päivänä on päästävä tänne, -
toisella viikolla täytyy edetä näin ja näin pitkälle."
Yleinen mielipide ja sen poliittiset ilmenemismuodot muuttavat yhtälön.
Tämän Israel huomasi 10 vuotta sitten Libanonissa.
Israelilla oli kahdeksan viikon sotasuunnitelma.
Sekä hallitus että pääesikunta havaitsivat kuitenkin, -
ettei sillä ole kansan tukea, koska sitä pommitetaan ohjuksilla.
Ruoanjakelussa ja taistelutahdossa oli ongelmia, -
ja hallinto painosti muuttamaan sotasuunnitelmaa.
Kun operatiivista toimintaa suunnitellaan pääesikunnassa, -
tällaiset seikat täytyy ottaa huomioon etukäteen.
Nyt valmistaudutaankin vain lyhyisiin sotiin, -
koska hallinto ei anna sodan pitkittyä.
Jos vertaamme -
kotirintaman tilannetta vuosina 2006 ja 2014, -
verrataan ohjuksia ohjuksiin.
Niitä molempia voi verrata viime vuoden turvallisuustilanteeseen, -
siihen, miten israelilaiset uskaltavat liikkua ulkona.
Jos israelilaiset pelkäävät liikkua Jerusalemin kaduilla, -
kotirintaman täytyy käsitellä sitä.
Israelin sisällä sitä ei kuitenkaan nähdä samoin.
Kyse ei ole vain tiedustelusta.
Kotirintamassa on kyse myös käsityksistä ja elämäntavoista.
Jos terrorismi muuttaa israelilaisten elämäntavan, -
miten he kulkevat kouluun ja supermarketiin, -
kotirintamalla on tehtävä jotain.
Hamas on toinen esimerkki -
kotirintaman uhan ja terrorismin yhdistelmästä.
Hamas laukaisee ohjuksia jopa Ben Gurionin lentokentälle asti.
Se räjäyttelee myös busseja Jerusalemissa.
Sama järjestö, sama ajattelutapa, samat tavoitteet ja samat kohteet.
Kaduilla kulkevat ihmiset ovat kohteita molemmissa tapauksissa.
Lähi-idässä kaikki on sekaisin.
Armeijat taistelevat terroristi-siviilejä vastaan.
Sillä on merkitystä sotalakien kannalta.
Sotalait laadittiin toisen maailmansodan jälkeen -
siviilien eristämiseksi sota-alueelta.
Tappakoot armeijat toisensa ja jättäkööt siviilit rauhaan.
Nykyään kaikki on sekaisin.
Siviilit laukaisevat ohjuksia Libanonissa ja Gazassa.
Missä siis on armeija ja missä siviilit?
Israelin puolustustaktiikka -
oli ennen yksinkertaisempi.
Arabimaailmalle viestittiin Israelin sietokyvyn rajat.
Vuoden 1967 kuuden päivän sotaan asti, -
jolloin Israel valloitti kokoonsa nähden kolminkertaiset alueet, -
Israel viestitti arabimaille: -
"Emme hyväksy hyökkäyssotaa monestakaan syystä.
Tietäkää, että jos lähdette sotaan meitä vastaan, voitamme teidät.
Saatamme kaataa hallintonne ja tulla pääkaupunkiinne."
Siitä syystä sodat syttyivät vuosina 1956 ja 1967.
Nykyään ei ole hallintoja, joista voisi pelotella.
Hallinnot eivät välttämättä hallitse sotivia osapuolia, -
ja vaikka hallitsisivatkin, -
ne saattavat haluta Israelin hyökkäävän.
Saddam halusi sitä, jotta liittouma hajoaisi.
Israelin täytyy pidättäytyä ja kehittää torjuntamekanismeja, -
kuten ohjustorjuntaa.
Arsenaaliin tarvittiin muitakin kuin hyökkääviä keinoja.
Olemme eksyneet aiheesta.
Puhumme kotirintamasta. Uskon, että Israelin kotirintama on vahva.
Se on vahvempi, kuin mitä yleensä sanotaan.
Se osaa toimia vastuullisesti sekä terrorismia että ohjuksia vastaan.
Se on opetettu siihen.
Israelilaiset ovat oppineet elämään jatkuvassa terrorin uhassa.
Olen ylpeä tavastamme reagoida siihen.
Ei se ole mukavaa eikä helppoa, -
mutta niin terrorismia vastaan on taisteltava.
Terroristit eivät saa estää meitä elämästä kuten haluamme.
Ohjusten ei saa sulkea meitä koteihimme.
Tilanteen pahetessa elämämme kyllä rajoittuu, -
mutta palaudumme siitä pian.
Se on vahvuutemme.
Ei pitäisi aina keskittyä niihin, jotka pelkäävät, -
vaan nähdä myös se, miten hyvin sopeudumme.
Viljelemme hienoa mustaa huumoria.
Se on tapamme selvitä.
Israelilaisten motivaatio on erilainen, kun he taistelevat Libanonissa, -
jossa kuolonuhreja tulee noin 20 vuodessa, -
verrattuna taisteluihin itse Israelissa tai Länsirannalla, -
vaikka siellä tulisi 1000 kuolonuhria muutamassa vuodessa.
Sieltä ei kuitenkaan vetäydytä, koska se koetaan omaksi maaksi.
On kuitenkin pakko myöntää, -
että Ariel Sharonin päätös vetäytyä Gazasta liittyi terrorismiin -
ja diplomaattiseen paineeseen.
Kyllä israelilaisetkin joskus antavat periksi terrorille.
Gilad Shalitin vapautuskin johti satojen terroristien vapautukseen.
Yksi kansallisen vahvuuden tekijä on se, miten mediaan suhtaudutaan.
Media tekee kaikista tapahtumista melodraamoja, -
paljon suurempia kuin ne todellisuudessa ovat.
Altistuessaan median raportteihin ikävistä asioista -
osa ihmisistä järkyttyy niin, -
että he eivät enää pysy lujina haasteiden edessä.
Median pitäisi ottaa enemmän vastuuta sanoistaan ja kuvistaan, -
ja siitä, miten se reagoi tapahtumiin.
Mediassahan kilpaillaan siitä, kuka julkaisee verisimmän kuvan, -
ja kuka houkuttelee eniten katsojia ja lukijoita.
Se kilpailu tapahtuu -
ihmisten hyvinvoinnin kustannuksella.
10 vuotta sitten Israel soti Hizbollahia vastaan Libanonissa.
Media raportoi siitä laajasti.
Toimittajat menivät alueelle paljastaakseen, mitä siellä tapahtuu.
Tuota kriisiä pidettiin kovana iskuna kotirintaman taistelutahdolle.
Sitä pidettiin kotirintaman tappiona.
Israelin pelotevaikutuksen sanottiin murentuneen.
Onko Israel oppinut siitä sodasta?
Kestääkö Israelin kotirintama paremmin seuraavassa sodassa?
Se, mitä tuolloin puhuttiin, oli sen hetkinen arvio tapahtumista.
Sodan merkityksen ymmärtämiseksi tarvitaan aikaa.
Nyt 10 vuoden kuluttua olen sitä mieltä, -
että toinen Libanonin sota oli paljon menestyksekkäämpi, -
kuin mitä tuolloin ymmärrettiin.
Kotirintamaan investoiminen on aina pois jostain muusta.
Rahaa on sijoitettu turvahuoneisiin, Iron Domeen ja muihin valmiuksiin.
Olemme käyttäneet valtavasti resursseja -
kotirintaman turvaamiseen.
Se on pois kouluista, tieverkostosta ja sosiaaliturvasta.
Israelin täytyy tasapainotella näiden välillä.
Toisen Libanonin sodan jälkeen kotirintamalla oli paljon puutteita, -
jotka on nyt tietyssä määrin korjattu.
Vuonna 2014 kotirintama oli yhdessä mielessä erilainen.
Israelilaiset kokivat olevansa turvassa ja antoivat taisteluille pelivaraa.
Ilmatorjunta toi turvallisuuden tunteen.
Tämä on tietysti jälkiviisautta.
Vuonna 2014 israelilaisilla oli turvallisuuden tunne, -
mutta kansainvälisessä mediassa Israelin imago kärsi.
Israelin valtio on haavoittuvainen rakenteensa vuoksi.
Meillä on yksi suuri kansainvälinen lentoasema, -
ja kaksi suurta satamaa, Haifa ja Eilat.
75―80 % väestöstä on keskittynyt Tel Avivin alueelle.
Haifassa on teollisuuskeskittymä Libanonin lähellä.
Israeliin on helppo iskeä, -
koska emme ole hajaantuneet tasaisesti kaikkialle.
Se toimii meitä vastaan.
Tällaisen rakenteen suojelu tulee kalliiksi.
Esimerkiksi Iron Dome on vienyt resursseja muualta, -
etenkin hyökkäysvalmiudelta.
2014 oli myös se vuosi, -
jolloin kotirintamaministeriö sulautettiin puolustusministeriöön.
Miten Israelin yleinen mielipide kotirintaman turvallisuudesta -
muuttui hallinnon todellisiksi toimenpiteiksi, -
joilla pyritään siihen, etteivät vuoden 2006 tapahtumat toistu?
Se on jatkuva prosessi, -
jossa odotukset vuoroin laskevat ja nousevat.
Ennen vuotta 1967 monet israelilaiset kokivat olevansa tuhoon tuomittuja.
He ällistyivät nopeasta voitosta.
Vuonna 1973 tapahtui päinvastoin.
Israelissa odotettiin vuoden 1967 kaltaista voittoa, -
mutta niin ei käynyt.
Vuonna 2006 israelilaiset odottivat jostain syystä -
helppoa voittoa Hizbollahista.
Sitten selvisi, ettei se ollutkaan helppoa.
On jo muodostunut tavaksi perustaa tutkimustoimikunta -
sodan tai operaation jälkeen.
Aina kun tutkitaan, tehdään syntipukkeja.
Poliitikot ja armeija asetetaan vastakkain.
Kaksi vuotta sitten israelilaiset odottivat rakettien satelevan, -
mutta Iron Dome torjui ne.
Sitten armeija huomautti, ettei näin käy ensi kerralla, -
koska Iron Dome keskitetään lentotukikohtien turvaamiseen.
"Turvaamme hyökkäysvalmiudet ennen väestökeskuksia, -
jotta sodasta tulisi lyhyt.
Älkää siis huutako meille, jos raketit tippuvat kaupunkiinne!
Tarvitsemme Iron Domea lentotukikohtiin."
Epäilemättä tällaiset asiat kehittyvät.
Kotirintama on nyt kestävämpi ja vahvempi -
vuoden 2014 tapahtumien ansiosta.
Toisaalta emme katsele viimeisintä sotaa, vaan seuraavaa.
Jos odotamme sen olevan samanlainen kuin edellinen, -
häviämme jatkuvasti.
Hizbollahin ohjusmäärä on kasvanut kymmenkertaiseksi.
Iron Dome ei pysty pysäyttämään niin suurta määrää.
Hizbollah yrittää myös tunkeutua maahan rakettitulen lisäksi.
Terroristit voivat iskeä kotirintamalla samalla kun raketteja sataa.
Tähän on varauduttava nyt, eikä vasta sitten, kun se tapahtuu.
Tähän liittyy vääriä mielikuvia.
Jos nyt kerron israelilaisille siitä, mitä on odotettavissa, -
he alkavat hermoilla asioista, -
jotka eivät ole vielä tapahtuneet.
Mutta mitä he tekevät, jos heille ei kerro mitään?
Yksi tekijä on armeijan reservi.
Satoja tuhansia siviilejä kutsutaan palvelukseen.
Heihin saatetaan iskeä, kun he matkustavat yksikköihinsä.
Rintamalla he seuraavat, -
kun heidän perheensä ovat vaarassa.
Sotilaallisen johdon täytyy ottaa huomioon nämä asiat.
Loppujen lopuksi on kehitettävä menetelmä -
kotirintaman eri osatekijöiden hallitsemiseksi.
20 % Israelin väestöstä on arabeja.
He ovat puun ja kuoren välissä.
He ovat Israelin kansalaisia -
ja tarvitsevat sodan aikaan saman suojelun kuin muutkin israelilaiset.
Toisaalta meidän on varottava Hizbollahin yhteistyökumppaneita.
Sitä tapahtui vuonna 2006.
Kotimaan turvallisuudessa on tämäkin puoli.
Israelin politiikassa suurin vaikeus on tasapainotella -
turvallisuuden, hyökkäysvalmiuksien ja kaiken muun välillä.
Äitinä haluaisin lisää kouluja, kulttuurikeskuksia ja työpaikkoja.
Kaikki, mikä menee turvallisuuteen ja hyökkäysvalmiuksiin, -
on pois muusta Israelista.
Euroopan mailla ei ole tällaisia haasteita.
Niiden nykyinen terrorismin uhka -
ei ole mitään verrattuna Israelin turvallisuusinvestointeihin.
Ohjelma on lopuillaan. Herra Oren, onko kotirintama valmis -
seuraavaan sotaan muutaman vuoden päästä?
Israelin perustajaisä David Ben Gurion otti oppia -
toisen maailmansodan aikaisista Lontoon pommituksista.
Hän pelkäsi, että raskaan pommituksen kohteeksi joutuessaan -
Israelin väestö ei tukisi hallintoa.
Tuolloin käytössä olivat vain ilmahyökkäysvalvojat.
Vuonna 2016 puhutaan kyberiskuista.
Mitä tapahtuu, -
jos vihollinen esimerkiksi lamauttaa sähköverkon?
Rukoilen aina Israelin valtion ja koko väestön puolesta, -
sekä juutalaisten että arabien.
Toivomme, että kotirintama kestää, eikä Israelin valtiota uhrata -
puolustuksen, hyökkäyksen ja armeijan tarpeille.
Pääesikunta laati ennen listan tärkeysjärjestyksestä.
Hyökkäysoperaatio sillä ja sillä rintamalla, -
ja sulku toisella rintamalla.
Nyt he sanovat, että heti ensimmäisen rintaman jälkeen -
kotirintama on toiseksi tärkein, koska se vaikuttaa itse sotarintamaan.
Tässä kaikki tänään. Kiitos, tohtori Mordechai Kedar, -
Amir Oren ja Miri Eisen!
Kiitos myös katsojille, näkemiin ensi viikkoon!
Olet juuri katsonut Jerusalem studio -ohjelman.
Mikäli ohjelma oli sinusta antoisa, voit tukea Heaven TV7 Jerusalemia.
Soita 0600-10077 tai käytä ruudun viitenumeroa.
Lahjoittaa voi myös PayPalin kautta.
Lahjoituksesi mahdollistaa Jerusalem studion.
Suomennos: Hannele Lehtoranta