JERUUSALEMMA STUUDIO
Tere tulemast Jeruusalemma Stuudiosse!
Igas sõjalises konfliktis
dikteerib riigi tagala haavatavus armee võitlustahte
ja mõnel juhul ka sõja oodatava tulemuse.
Vaatleme täna Iisraeli kodurinde valmisolekut
keset regionaalseid väljakutseid.
Stuudios on dr Mordechai Kedar, Bar Ilani Ülikooli Lähis-Ida ekspert,
TV7 analüütik Amir Oren
ja reservikolonel Miri Eisin,
Iisraeli avaliku maine ja julgeoleku ekspert IDC Herzliyah'st.
Alustame teist, Amir Oren. Mis seisus Iisraeli kodurinne
järgmiseks lahinguvooruks valmistudes on?
Alates Iisraeli sünnist on riiki tungitud ja seda rünnatud
ning selle kodurinne on olnud pidevalt rünnaku all.
Iisraeli doktriiniks oli aga veel 25 aasta eest rünnak.
Seda erinevatel põhjustel - taheti heidutada vaenlasi arvamast,
et nood suudavad rünnata ja Iisrael üksnes kaitseb end.
Ja kuna eelarve dikteeris mitmeotstarbeliste komplekside ostu,
ei investeerinud Iisrael eriti palju kodurinde kaitseks.
Hea uudis on see, et nüüd ollakse paremini valmis kui iial varem.
Halb uudis on, et Iisrael peab end kaitsma ettenägematute ohtude eest,
mis ulatuvad täna sadade tuhandete lõhkepeadeni.
Iisraelil on võrreldes teiste maailma riikidega unikaalne probleem
mis puudutab sisejulgeolekut.
20 % Iisraeli kodanikest on araabia moslemid,
ja murdosa neist teeb koostööd teistega,
rääkimata palestiinlastest,
kes said osaks Iisraeli rahvastikust pärast 1967. a sõda.
Nood elavad Läänekaldal.
Kahjuks värbavad mõned neist end
seestpoolt Iisraeli vastu tegutsema.
See pole välis-, vaid sisevaenlane.
Selline sõda vajab kolme komponenti:
luuret, luuret ja luuret.
Piisavalt hea luure korral
nende leidmiseks ja tabamiseks, kes sinu vastu töötama hakkavad,
võib elada enam-vähem normaalselt
nagu Iisrael 68 aastat selle olukorraga elabki.
Selleks tuleb osata araabia keelt,
et tänaval või mujal sidepidamises tõhusalt hakkama saada.
Vaja on ka neid, kes infiltreeruksid igasugustesse ringkondadesse,
värbajate ja ässitajate sekka, et leida need,
kes relvad haaravad ja Iisraelis tulistavad või asju õhku lasevad.
Kolonel Eisen, kuidas teie seda näete?
Dr Kedari kirjeldatut nimetatakse terrorismiks, mitte kodurindeks.
Kodurinde puhul räägime Iisraeli tulevatest välisohtudest,
ning värbame ja püüame end erinevatel viisidel kaitsta.
Amir Oren ja dr Kedar andsid Iisraeli kodurindest kaks kirjeldust.
Mõlemad on olemas. Antud juhul räägiksin sellest teisiti.
Viimased 25 aastat on Iisrael tõsiselt kodurindesse panustanud,
kuna sel rindel peetakse peamiseks ohuks rakette.
Ma ei ütle, et ei nõustu dr Kedariga. Meil on terrorismiga probleeme.
Aga sa valmistad end ja oma luuret selleks erinevalt.
Kodurindel oleme ehitanud varjendid.
Oleme vaadelnud, mida ja kuidas raketid teevad.
Igal hoonel ja inimesel Iisraelis peab olema varjend.
See on tohtutu investeering. Midagi muud jääb ehitamata.
Kaks korda aastas on Iisraelis kodurinde õppused,
mida pole ühelgi teisel riigil tänapäeva maailmas.
Tänases maailmas loeb täpsus ja järgmine põlvkond.
Kui mul on 10-aastane laps koolis, kes peab varjendisse jooksma
ja teda õpetatakse seda tegema, avaldab see aja jooksul mõju.
Kuidas aga valmistame end ette terrorismiks,
mis võib tulla nii piiri tagant kui piiride seest?
See on Iisraeli kodurinde teine aspekt. Näen seda nende kombinatsioonina.
Teil on õigus.
Rakettide oht pole võrdne autopommiga.
Kuid mis puudutab Iisraeli ühiskonda ja selle vastupidavust
ja valmidust ohule vastu hakata, ei tee rahvas vahet neil,
kes sind tulistama tulevad või kes sulle rakette kaela lennutavad.
Mõtlen, et tuleb valmis olla vaimselt, ühiskondlikult
ja igas muus aspektis.
Ma ei räägi varjenditest. Need on rakettide vastu.
Aga valmistades rahvast astuma vastu Lähis-Ida väljakutsetele,
siis pole neil aspektidel erilist vahet -
terrorismil ja meie kohal lendavatel rakettidel.
Olen nõus ja pole ka.
Suur osa selles on nägemusel.
Peame valmistuma avalikkuse arusaamaks.
Kuid tegeleme sellega Iisraelis erinevalt.
Kodurinne kuulub armee haldusse. Aga kui räägime asjade muljest
ja Jeruusalemmas viimastel päevadel ja nädalatel toimunust, rünnakutest,
on tegu politsei ja teiste organitega.
Selles mõttes on asi selles, kes milleks valmistub.
Ka luureorganid võivad erinevad olla.
Õigus, kuid ärge unustage, et mõne nädala eest
leidis julgeolekuorgan Shabak grupi araablasi,
kes tegid koostööd Hezbollah'ga, et midagi Iisraelis õhku lasta.
Hezbollah't nähakse tavaliselt raketiohuna,
mis tähendab armeed ja sisejulgeolekut.
Siin kohtub terrorism rakettidega.
ning armee poolsõjaväelise rühmitusega nagu Hezbollah.
Meie vastu võitlevad rinded segunevad.
Hezbollah ei tee vahet meie terroriseerimisel rakettide
või pommidega.
Praegune vestlus peegeldab hästi
probleemi Iisraeli juhtkonna ees.
Kui professionaalid püüavad visandada mingit stsenaariumi
järgmiseks raundiks Gazas või Liibanonis,
tehakse seda metoodiliselt. Ütled, et esimesel päeval pean siin olema;
teisel nädalal pean liikuma edasi sisemaale teatud arvu kilomeetreid
või tegema midagi muud ametlikku.
Kuid avalik arvamus ja selle poliitiline väljendus
muudavad võrrandit.
Seda avastas Iisrael kümne aasta eest Liibanonis,
kui neil oli kampaaniaplaan kaheksaks nädalaks
ning valitsus ja peastaap leidsid, et avalikkus ei toeta seda,
kuna neid pommitati, neid tabasid raketid,
oli probleeme toidu ja võitlusvaimuga.
Valitsusel lasus surve sõjaplaani muuta.
See tähendab, et kui valmistatakse ette lahinguplaanid,
mis on peastaabis luku ja riivi taga, tuleb ette arvestada,
mis juhtub ja seepärast valmistub Iisrael hetkel vaid lühiraundideks
või vähemalt loodetakse, et kampaaniad jäävad lühikeseks,
sest rahvas ei laseks asjadel pikaks venida.
Võtan paar erinevat faktorit.
Ühes võime võrrelda 2006. a 2014. aastaga kodurindel.
Kuid see on rakettide võrdlemine.
Võiksime ka võrrelda neid mõlemat Iisraeli kodurindega viimasel aastal:
mis tunne meil oli väljas käia?
Kui iisraellased on muutnud oma eluviise,
kardavad Jeruusalemmas välja minna ja et keegi nad maha niidab,
peab keegi sellega kodurindel tegelema.
Kuid Iisraelis ei nähta seda ühtmoodi.
See on minu meelest huvitav, sest asi pole üksnes luures.
Mis puudutab kodurinnet, on asi ka selles, kuidas asju näeme
ja meie eluviiside ebapüsivuses.
Kui terroristid muudavad seda, kuidas Iisraelis elatakse,
koolis ja poes käiakse, mõjutab see meie kodurinnet,
siis tuleb kodurindel midagi ette võtta. Ja vastus Iisraelis
on erinevate tegevuste vahel pidevalt erinev.
Hamas on teine hea näide
kombinatsioonist sisejulgeoleku ja terrorismi vahel.
Hamas tulistab meie pihta nii rakette
kuni Ben Gurioni lennuväljani välja, nagu kahe aasta eest,
kui laseb õhku meie busse siin Jeruusalemmas.
Sama rühmitus, meelsus, sihid ja saavutused ning sihtmärgid.
Mõlemal juhul on sihtmärgiks rahvas tänavail
nii sisejulgeoleku kui terrorismiprobleemi puhul.
Kõik on omavahel segatud.
Lähis-Idas võitlevad armeed tsiviilelanikest terroristide vastu.
See on väga oluline sõjaseaduste
ja jõukasutamisvolituste puhul.
Sõjaseadused loodi pärast II Maailmasõda
et lahutada tsiviilelanikud sõjatsoonist.
Las armeed tapavad teineteist ja jäägu kodanikud välja.
Täna on kõik segamini.
Tsiviilelanikud tulistavad Liibanonis rakette,
tsiviilelanikud tulistavad rakette Gazas.
Kus on armee ja kus on tsiviilelanikud?
Iisraeli kaitsedoktriin
oli aastate eest palju lihtsam.
See oli signaaliks araabiamaailmale,
et nood mõistaksid Iisraeli taluvuse piire.
Kuue päeva sõjani 1967. aastal,
mille käigus vallutati ja okupeeriti Iisraelist kolm korda suuremad alad,
ütles Iisrael araabiamaadele: "Me ei toeta kurnamissõda.
Me ei saa seda teha erinevatel põhjustel. Nii et teadke:
kas alustate täielikku sõda, kus me teid võidame,
ja ehk kukutame ka teie režiimid, jõuame teie pealinnadeni
või peate te loobuma ja lõpetama."
See oli 1956. ja 1967. a sõdade põhjus.
Mis juhtus hiljem?
Pole režiime, keda selle doktriiniga heidutada saab.
Sest vahel nad ei suuda kontrollida erinevaid rühmitusi ja kui suudakski,
siis vahel nad tahavad, et neid rünnataks.
Saddam Hussein tahtis 1991 a., et Iisrael reageeriks raketirünnakutele,
et koalitsioon laguneks.
Iisrael pidi end vaos hoidma, ja mitte tema tahtmist tegema.
Iisrael pidi leidma mingi kaitsemehhanismi,
nagu raketitõrjekaitse,
et omada lisaks rünnakujõududele arsenalis ka sobivamaid vahendeid.
Oleme teemast kõrvale kaldunud. Räägime sisejulgeolekust.
Iisraeli kodurinne on minu meelest üsna tugev,
tugevam kui arutame.
Nii terrorismi kui rakettide puhul teab Iisraeli kodurinne, kuidas käituda,
sest neid on õpetatud. Nad on vastutustundlikud.
Viimase 25 aastaga on nad ka õppinud elama pideva terroriohuga.
Olen väga uhke selle üle, kuidas sellele reageerime.
Paar tundi hiljem on see unustatud. See ei tee asja kergemaks,
kuid see on siiski õige lähenemine, kuna see on osa terrorismi võitmisest.
Nad ei muuda meie käitumist, nii et me ei läheks restorani või poodi,
või kinno ja raketid ei sunni meid katatooniliselt kodus istuma.
Suudame eluga edasi minna. Lisan veel ühe asja.
Kui asi palju hullemaks läheb, tuleb ka muutus. Kuid taastume ruttu.
See on üks meie tugevusi. Peame seda tunnustama,
mitte vaatama üksnes neid, kes ütlevad, et on kodus ja kardavad.
Teame, kuidas adapteeruda. Meil on sünge huumorimeel,
mida maailm ei mõista, kuid nii võitleme Iisraelist lähtuvate piltidega.
Iisraellaste motivatsioonil on vahe,
kui nad on kas Liibanonis ja inimohvreid on ehk 20 aastas,
ning otsustavad sealt erinevatel põhjustel lahkuda.
Kui nad tegutsevad Iisraelis või Läänekaldal
ja 2-3 aasta jooksul võib esineda kuni 1000 inimohvrit,
seisavad nad kindlalt ega taandu,
kuna ei arva, et nad asuvad väljaspool enda territooriume.
Tuleks siiski möönda, et Sharoni otsus Gazast taanduda
oli seotud nii terrorismi kui diplomaatilise survega.
Ei saa öelda, et iisraellased ei taandu kunagi terrorismi ees.
Ka Gilad Shaliti röövimine viis sadade vangide vabastamiseni.
Pean siinkohal viitama veel ühele rahvusliku jõu komponendile -
meedias toimuvale.
Kui midagi juhtub,
muudavad paljud meediaväljaanded selle melodraamaks,
puhuvad selle tegelikust suuremaks,
ja kui rahvas näeb meedia kajastust halbadest asjadest,
siis vahel see tõeliselt muserdab neid.
Niivõrd, et mõned neist kaotavad vastupanujõu.
Meedia peaks olema vastutustundlikum
selles, mida näitab ja räägib
ning kuidas erinevatele sündmustele reageerib.
Meediaväljaanded muidugi võistlevad, kes suudab verisemat pilti edastada,
kes meelitab ligi rohkem vaatajaid ja kuulajaid.
Vahel käib see konkurents rahva arvelt.
Kui vaatame 10 aasta tagust konflikti Iisraeli ja Liibanoni vahel,
kajastas meedia seda ulatuslikult.
Ajakirjanikud käisid kaasas erinevate armeeüksustega,
et toimuvat kajastada.
2006. a sõda
nähti ühe tugevama löögina Iisraeli kodurindele.
Erinevad sektorid väitsid hiljem,
et kaotasid Iisraeli kodurinne ja heidutusvõime.
Kol Eisen, kuidas teie seda näete?
Kas Iisrael on suutnud selle sõja vigadest õppida
ja kas tänane kodurinne on järgmises lahinguraundis visam?
Jagan selle kaheks osaks.
Nimetaksin seda, mida meedia või rahvas tollal rääkis, "nunnuks".
Kui tahad sõjast rääkida, on vaja aega et mõista, mida see tähendab.
Sellest on nüüd möödas 10 aastat.
Praegu ütleksime, et II Liibanoni sõda oli edukam kui 10 aasta eest arvasime
Kui rääkida Kodurindel vajalikest muutustest, tuleb meeles pidada,
et investeering Kodurindesse tähendab, et see jääb mujal tegemata.
Raha eraldatakse varjenditeks, Iron Dome'ile, eri võimetele.
Oleme eraldanud suure osa kapitalist
investeeringuteks sellesse, mis kaitseb kodurinnet.
Kas seda tehes jäävad ehitamata klassiruumid, teed või muu?
Kas eraldame piisavalt sotsiaaltoetusteks?
Räägin lihtsalt tasakaalust Iisraelis.
Selles mõttes pole 10 aastat hiljem kahtlust,
et II Liibanoni sõja ajal oli meil taktikalise tasandi eri aspektides
suuri puudujääke, millega oleme teatud määral tegelenud.
2014. a näitas Kodurindes üht erinevust -
iisraellased tundsid end kaitstult
ja andsid vabamad käed võitluseks.
Nad tundsid end kaitstult õhutõrje ja maakaitse tõttu.
Aga see on tagantjärele tarkus. 2014. a tundsid iisraellased kaitset,
kuid meedia mõttes tabas meid kogu maailmas suur löök
Iisraeli rahvusvahelise maine osas.
Peame rääkima veel ühest probleemist -
Iisraeli haavatavus riigi struktuuri tõttu.
Meil on üks peamine rahvusvaheline lennujaam.
Meil on kaks peamist sadamat - Haifa ja Ashdod.
Ja rahva asustus jaguneb keskuse ja perifeeria vahel
mõõdus ca 80 % Tel Avivi ümber ja ülejäänud peamiselt ääremail,
kuid ka Liibanoni piiri äärde ja naftatööstuse ümber Haifasse.
Iisraeli on väga kerge rünnata ja tabada
meie asustuskontsentratsioonide tõttu
Tel Avivis ja mujal.
See mängib meie vastu.
Peame seda struktuuri kaitsma
väga kallite vahenditega nagu Iron Dome ja teised,
kuhu oleme raha investeerinud, sh eelkõige ründerelvadesse,
2014. a lammutati ka kodurindeministeerium
ja ühendati see kaitseministeeriumiga.
Kuidas iisraellased näevad muutust
ning tajuvad vastupidavust ja turvatunnet
ning kui palju on valitsus tegelikult teinud riigi valmistamiseks,
et ei korduks 2006. a sündmused.
Ootused muutuvad pidevalt -
kord on nad madalamal, kord kõrgemal.
Enne 1967. a tundsid paljud iisraellased,
et nad on hukule määratud ja olid vapustatud kiirest võidust.
1973. a läks vastupidi.
Nad ootasid uut 1967. a ja tekitas tuska, kui seda ei juhtunud.
2006. ja 2014. aasta suhtes -
10 aasta eest oodati taas kerget võitu
Hezbollah üle ja seda ei tulnud.
On saanud traditsiooniks,
et pärast sõdu korraldatakse uurimine
ja sel juhul on ka patuoinad ning vastamisi on poliitikud ja armee.
Kahe aasta eest
ootasid iisraellased taas raketisadu.
Seda ei juhtunud.
Armee kõhkles öelda, et järgmine kord seda ka ei juhtu,
kuna suurepärane Iron Dome
suunatakse kaitsma eelkõige õhubaase.
"Tahame kaitsta oma rünnakujõude
enne asustuskeskusi, et kampaania oleks lühike.
Nii et palun ärge karjuge, kui teie linna tabab mõni rakett,
sest vajame Iron Dome'i õhubaasides."
Pole kahtlust selle üldises mõttekuses.
Vaatame, kus me hetkel oleme.
Kodurinne on ühel poolt vastupidavam ja näib tugevam 2014. a tõttu.
Nad tundsid, et toimus reaktsioon.
Aga me ei vaatle eelmist, vaid järgmist sõda.
Tunnen alati, et järgmise kaotame me pidevalt seetõttu,
kuna arvame, et see sarnaneb eelmisele.
Hezbollah'l on kümme korda rohkem rakette.
Isegi kui meil on Iron Dome,
ei suuda see peatada arvuliselt rohkem kui 2014. a.
Dr Kedar mainis ka teisi aspekte.
Hezbollah püüab lisaks rakettidele ka Iisraeli tungida. See tähendab,
et kodurinnet võib tabada terrorism maanteedel pluss raketid.
Mida teha? Selleks tuleb valmistuda nüüd, mitte siis, kui see juhtub.
Sellest tuleb rääkida nüüd.
See on osa sellest, et mõistame end ise valesti.
Kui hakkan õpetama iisraellastele, mida oodata,
satume paanikasse millegi suhtes, mida pole veel juhtunudki.
Aga kui ei räägi, kuidas siis käitutakse?
Selline on meie libe tee.
Siin on veel üks aspekt - Iisraeli armee reservväed.
Sajad Iisraeli tsiviilelanikud kutsutakse reservväkke.
Kõigepealt teed. Kui nad oma üksuste poole liiguvad,
võivad need ja relvalaod rünnaku alla sattuda.
Teiseks vaatavad nad rindejoonelt kodu poole,
kas peret rünnatakse või ei.
Planeerimisel peab ülemjuhatus arvestama mõlema mõõtmega.
Peame arendama kõrgel tasemel viisi
kõigi nende sisekaitse komponentide kaitsmiseks.
Samuti nõuavad ettevaatlikkust Iisraeli araablased,
kes moodustavad rahvastikust 20 %.
Neil on valida vihma ja räästaaluse vahel.
Nad on küll Iisraeli kodanikud
ja väärivad sõja puhkemisel täieõiguslikku kaitset.
Samas tuleb valvel olla, et keegi neist ei armuks Hezbollah'sse
nagu 2006. a., ega hakkaks vaenlasega koostööd tegema.
Sisekaitses on seegi komponent.
Iisraeli poliitikas ja Iisraeli ajal on tasakaal selle vahel,
kui palju investeerime sisekaitsesse ja kui palju rünnakuvõimesse
ning kui palju kõigesse muusse.
Tahan emana, et ehitataks koole ja kogukonnakeskusi
ja loodaks töökohti.
Meenutaksin, et nii sisejulgeolekusse
kui ka kaitsesse ja rünnakusse investeeritu ülejäänuteni ei jõua.
Ühelgi Euroopa riigil selliseid väljakutseid pole.
Kui näeme seda vähest,
millega nemad peavad hetkel siseterrorismi osas tegelema,
pole võrreldav sellega, mida meie oleme aastaid investeerinud.
Saate lõpuni on kaks minutit.
Kuidas näete kodurinnet järgmisel kahel aastal?
Kas oleme valmis uueks lahinguraundiks?
Kõik algas tagasivaatega II Maailmasõjale,
kui David Ben Gurion, üks Iisraeli rajajaid,
kasutas oma kogemust Londoni kiirrünnakus.
Ta kartis, et iisraellased,
kes olid Egiptuse ja teiste raske raketitule all, ei toeta valitsust
Tollal olid meil vaid primitiivsed õhurünnakuvalvurid.
2016. a räägime kübertandrist.
Mis saab, kui vaenlasel õnnestub halvata elektrijaamad?
Iisrael valmistub ka mitmeteks teisteks väljakutseteks.
Lisasin Iisraeli koos kogu rahvaga,
nii juutide kui araablastega, oma palvetesse.
Loodame kõik, et kodurinne peab vastu
ja me ei ohverda Iisraeli riiki kaitse, rünnaku ja armee platvormil.
Peastaap reastas varem prioriteedid:
teeme rünnakumanöövri endise rinde Liibanoni vastu
ja hoiame asju vaos või blokeerime teisel areenil, ntks Läänekaldal.
Nüüd öeldakse, et pärast esmast rindejoont
on kodurinne kõige tähtsam seoses rindel toimuvaga.
See on tänaseks kõik.
Aitäh dr Mordechai Kedar, Amir Oren ja Miri Eisen!
Aitäh, head vaatajad! Järgmise korrani!
Kui äsjane saade teile meeldis,
siis TV7 Iisraeli tööd saab toetada
ekraanilolevate kanalite kaudu.
Jeruusalemma Stuudio
valmib tänu teie annetustele.
Tõlge: Monika Jaaguri