Tervetuloa Jerusalem studioon!
Lähes 80 miljoonan asukkaan Turkista -
on tullut merkittävä tekijä kansainvälisellä areenalla.
Turkki liittyi Natoon vuonna 1952.
Siitä on tullut merkittävä puskurimaa taistelussa ääri-islamia vastaan.
Turkin, USA:n ja Euroopan suhteet ovat kuitenkin kiristyneet -
heinäkuun epäonnistuneen vallankaappausyrityksen jälkeen.
Siitä seurasi presidentti Erdoganin pitkittyneet puhdistustoimet, -
jotka ovat suututtaneet sekä Euroopan että Yhdysvallat.
Uuden tilanteen alueellisista ja maailmanlaajuisista seurauksista -
keskustelevat Chai Eitan Cohen, -
joka on Tel Avivin yliopiston Moshe Dajan -keskuksen tutkija, -
TV7:n analyytikko Amir Oren, -
ja professori Efraim Inbar, -
Bar Ilan -yliopiston Begin-Sadat -keskuksen johtaja, tervetuloa!
Herra Oren, kertoisitteko lyhyesti, mitä Turkissa nyt tapahtuu?
Vallankaappausyrityksen jälkimainingit tuntuvat yhä.
Turkki ei ole vielä palannut normaalielämään, -
koska Erdogan hyödyntää heinäkuun tapahtumia -
perustaakseen maahan uuden järjestyksen.
Hän on ehkä luomassa myös uutta Lähi-idän järjestystä, -
jossa Turkki ei enää toimi perinteisessä osassaan -
Nato-maana ja Yhdysvaltojen liittolaisena.
Sen sijaan Turkki lähestyy Venäjää -
ja yrittää vaikuttaa Syyrian sotaan, myös Syyrian kurdijoukkoihin.
Turkki on ehkä omaksumassa uuden politiikan Eurooppaa kohtaan.
Se kaikki pohjautuu Erdoganin uuteen hallintomalliin.
Vallankaappausyrityksen jälkeen -
Turkissa on pidätetty yli 76 000 virkamiestä, -
tuomareita ja turvallisuusjoukkoja on pidätetty virantoimituksesta, -
ja lähes 5000 on erotettu.
Turkin hallinto on tavallaan saanut nyt mahdollisuuden -
hankkiutua eroon tietyistä ihmisistä, -
olivatpa nämä mukana vallankaappausyrityksessä tai eivät.
Turkin asemasta kansainvälisessä yhteisössä näyttää tulevan hankala.
Mihin Turkki on menossa?
Turkin hallinto julisti poikkeustilan heti vallankaappausyrityksen jälkeen.
Se on Turkin perustuslain mukaista, jos sille on parlamentin hyväksyntä.
Jos vallankaappausta edeltävää Turkkia on pidetty demokratiana, -
Erdogan pelaa yhä samoilla säännöillä.
Omasta näkökulmastaan Turkki on yhä demokratia.
Erdogan käyttää sitä valtaa, jonka perustuslaki hänelle suo.
Tuo perustuslaki muuten laadittiin toisessa vallankaappauksessa -
vuonna 1980.
Sitä perustuslakia voi sanoa puolidemokraattiseksi, -
koska 85 % siitä on muutettu.
Silti Erdogan haluaa tehdä lisää muutoksia -
ja tehdä Turkista presidenttijohtoisen parlamentarismin sijaan.
Sitä varten hän hyödyntää poikkeustilaa mahdollisimman pitkälle.
Hän yrittää vakuuttaa kansalle, ettei parlamenttia enää tarvita, -
ja Turkista pitäisi tehdä presidenttijohtoinen.
Professori Inbar, mitä mieltä olette?
Ennen vallankaappausyritystä -
keskusteltiin Euroopan unionin ja Turkin välisestä sopimuksesta -
koskien Eurooppaan tulvivia maahanmuuttajia ja pakolaisia.
EU ei antanut turkkilaisille viisumivapautta -
Turkin erään terrorinvastaisen lain takia.
Tuo laki sallii Turkin hallinnon iskut oppositioryhmiä vastaan.
Näin ainakin Euroopan unioni on väittänyt.
Nyt Turkki panee toimeen sitäkin ankarampia sääntöjä.
Miten kansainvälinen yhteisö suhtautuu siihen?
Pystyykö EU pysäyttämään Turkin, -
vai tajuaako Turkki nyt voivansa tehdä mitä tahtoo?
Ensinnäkin vallankaappausyritys tarjosi Erdoganille tilaisuuden -
jatkaa maan islamisointia.
Turkin hallinnolla on ollut lista tuhansista ihmisistä, -
joista piti päästä eroon jossain vaiheessa, -
ja vallankaappausyritys tarjosi tilaisuuden toteuttaa sen.
Kuten Chai Cohen sanoi, Erdogan haluaa Turkista presidenttijohtoisen, -
ja vallankaappausyritys helpotti sitä siirtymää.
Vallankaappausyritys edisti siis Erdoganin pyrkimyksiä.
Lähi-idän tilanne on myös palauttanut hieman järkeä Turkin politiikkaan.
Heti vallankaappauksen jälkeen -
Erdogan päätti korjata välinsä Putinin kanssa.
He olivat ennen hyvät ystävät.
Hehän ovat monessa mielessä samanlaisia, -
eivät kovin demokraattisia, -
mutta heillä on samanlainen visio -
maidensa merkityksestä kansainvälisellä areenalla.
Euroopan suuntaan Erdoganilla on valttikortti: -
sadat tuhannet pakolaiset, jotka haluavat Eurooppaan.
Eurooppalaiset ovat peloissaan.
He maksavat Turkille miljardeja euroja.
Nyt kun he eivät noudata sopimusta -
eivätkä anna turkkilaisille viisumivapautta, -
Turkki uhkaa maahanmuuttajien päästämisellä Eurooppaan.
Emme saa uskoa illuusioihin.
Erdogan toteuttaa kyllä uhkauksensa.
Puhumme lännen suhtautumisesta Turkkiin.
Tietyssä määrin Turkki on oikeassa.
Islamistijärjestöt uhkaavat sitä jatkuvasti.
Ne ovat iskeneet esimerkiksi Atatürkin lentokentälle -
ja iskuissa on kuollut kymmeniä ihmisiä.
Kun länsi ei annakaan Turkille sopimuksessa luvattuja asioita, -
turkkilaiset kokevat lännen kiusaavan heitä.
Entä Turkin oikeudet ja strategiset edut?
Kyse on kahdesta erillisestä asiasta, vaikka ne liittyvät toisiinsa.
Toinen on Turkin sisäinen rakenne.
Erdogan johtaa nyt Turkin toista tasavaltaa.
Atatürk perusti Turkin tasavallan -
samalla tapaa kuin de Gaulle vuonna 1958 perusti -
Ranskan viidennen tasavallan, -
koska neljäs epäonnistui, eikä parlamentaarinen järjestelmä toiminut.
Armeija ei muuten pitänyt siitä, mitä de Gaulle myöhemmin teki, -
ja yritti salamurhata tai syrjäyttää hänet vallankaappauksessa.
Erdoganin visio Turkista -
on sekä itsevaltainen että teokraattinen.
Sellaisesta visiosta länsi ei pidä.
Se ei sovi Euroopan unionin jäsenyyttä tavoittelevalle.
Onko EU-jäsenyys edes enää kovin houkuttelevaa?
Turkin uskotaan haluavan jäsenyyttä, koska Kreikka on jäsen.
Se ei halua jäädä ulkopuolelle.
Jos sen hinta on kuitenkin liian suuri, Erdogan luopuu ajatuksesta.
Hän ei suostu muuttamaan lakejaan -
eikä luopumaan kuolemanrangaistuksesta, -
mikä on EU-jäsenyyden ehto.
Toinen asia on ulkopolitiikka, -
kansallinen turvallisuus Syyrian tapahtumien suhteen -
ja kurdikysymys.
Yhdysvallat ja Venäjä ovat tässä taistelussa liittolaisia.
Ne lähentyvät yhä enemmän toisiaan -
Obaman kauden kääntyessä loppusuoralle.
Obama tahtoo saada asiat päätökseen Irakissa ja Syyriassa.
Jos se onnistuu, pakolaiset voivat palata kotiinsa.
Turkkia ei silloin tarvita niin paljon.
Tällä viikolla kerrottiin, -
että Venäjän ilmavoimat käyttävät Iranin lentokenttiä Syyrian sodassa.
Turkki siis tarvitsee enemmän Venäjää kuin Venäjä Turkkia.
Erdoganilla ei ole paljonkaan tarjottavaa Venäjälle tai USA:lle.
Jos hän yrittää näyttää mahtinsa, Incirlikin tukikohdassa on ydinaseita.
Se on vanhentunutta politiikkaa kylmän sodan ajoilta, -
vaikka itse aseet eivät välttämättä ole vanhentuneita.
Jos Venäjä ei ole Naton tai Yhdysvaltojen vihollinen, -
miksi Turkilla on ydinaseita, jotka Erdogan saattaa ottaa käyttöön?
Vallankaappausyritys näyttää hyödyttäneen Erdogania, -
mutta hänen valtansa voi olla nyt huipussaan -
ja kääntymässä laskuun.
Herra Cohen, mitä mieltä olette tästä?
Kertoisitteko myös syvemmin Turkin ja Venäjän suhteesta?
Siinä on ollut ylä- ja alamäkiä vuosikymmenien mittaan.
Turkin ja Venäjän suhteilla on kuitenkin strategista arvoa.
Maiden lähentyminen on myös viesti lännelle.
Etenkin Saksa on sanonut, ettei maiden lähentyminen ole ongelma, -
mutta Washingtonissa asiaan suhtaudutaan pessimistisesti.
Vastaan ensiksi kommenttiinne.
Erdoganin näkökulma ei ole byrokraattinen.
Ottomaanisessa perinteessä -
maassa on sulttaani ja sheikh ul-islam.
Sulttaani pyrkii aina hallitsemaan sheikh ul-islamia.
Erdogan ei halua ajatollahia yläpuolelleen.
Hän tahtoo hallita uskonnollisia johtajia, -
kuten Mehmet Görmezia, uskontoasioiden viraston johtajaa.
Erdogan tietää myös, että Turkkia ei hyväksytä EU-jäseneksi.
Hän käyttää EU:ta hyväkseen Turkin sisäpoliittisessa pelissä.
Aiemmin hän käytti sitä Turkin armeijaa vastaan.
Hän laati armeijan vastaisia lakeja -
vedoten Euroopan unionin vaatimuksiin.
Armeija oli atatürkistisen länsimaalaistamisen lippulaiva.
Siksi se ei voinut vastustaa näitä muutoksia.
Pelaako Turkki samanlaista peliä kuin EU, -
joka neuvottelee Turkin kanssa aikomatta hyväksyä sitä?
Kyllä. Turkki tietää sen.
Erdogan haluaa esitellä saavutuksiaan kansalleen.
"Haluatteko syödä lounasta Pariisissa?
Järjestämme nyt viisumivapauden."
Minulla on Turkin passi, ja ennen kuin sain Israelin passin, -
sain huomata, miten vaikea oli päästä Eurooppaan.
Tällä toimenpiteellä Erdogan koskettaa -
miljoonien kärsivien turkkilaisten elämää.
Se on valtava poliittinen saavutus Erdoganille.
On totta, että Turkki tarvitsee enemmän Venäjää kuin toisinpäin.
Se huomattiin 24. marraskuuta 2015, -
kun turkkilaiset ampuivat alas venäläishävittäjän.
Olin muuten silloin Turkissa ja keskustelin siitä turkkilaisten kanssa.
Yllättävää kyllä, he kannattivat Erdoganin päätöstä, -
koska Turkin rajat ovat heille pyhiä.
Turkki on kuin heidän äitinsä, joten jos sen rajoja rikotaan, -
suokaa anteeksi ilmaisuni, se on kuin äiti raiskattaisiin.
Siksi monen turkkilaisen mielestä -
venäläishävittäjän ampuminen oli oikeutettua.
Herra Inbar, mitä mieltä olette näistä erilaisista näkökulmista?
Turkilla on ongelma.
Kylmän sodan aikaan oli selvää, kummalla puolella Turkki oli -
Turkin ja Venäjän vanhan vihollisuuden vuoksi.
Kylmän sodan aikaan -
kemalistit eivät halunneet olla tekemisissä Lähi-idän kanssa.
He pitivät sitä uskonnollisena pahuuden lähteenä.
Nyt Turkki on muuttunut.
Se ymmärtää, ettei se kuulu länteen.
Toisaalta se tietää, että monet sen turvallisuusongelmista, -
etenkin kurdit ja ääri-islamistit, tulevat Lähi-idästä.
Jonkin aikaa Turkki luuli selviävänsä tilanteesta.
Nyt Erdoganin yritykset räjähtävät hänen silmilleen.
Syyriassa hän yritti kaataa Assadin, mikä aiheutti valtavan sekasorron.
Samoin on käynyt Irakissa.
En usko, että pakolaisongelma on ohi.
Jos hän haluaa käyttää sitä ongelmaa aseena, se jatkuu.
Mitä Erdogan nyt yrittää tehdä?
Hän yrittää epätoivoisesti vakauttaa Turkin tilanteen.
Koska USA:n hallinto on heikko, hän yrittää liittoutua Venäjän kanssa.
Hän toivoo venäläisten auttavan häntä selviämään kurdiongelmasta, -
ja samalla Iranista, sillä Iran ja Turkki ovat vanhoja vihollisia.
Erdogan on sunni, iranilaiset shiioja.
Vaikka ne ovat läheisiä varsinkin taloudellisesti, -
eivät ne mitään rakastavaisia ole.
Ne ovat toisiaan kohtaan hyvin epäluuloisia.
Erdoganin täytyy reagoida Iranin vallan kasvuun Lähi-idässä.
Tässä kiperässä tilanteessa tarvitaan taitoa.
Turkkilaisilla sitä on.
Tällä viikolla Turkin ulkoministeri Mevlut Cavusoglu ilmoitti -
Turkin ja Israelin lähentymis- sopimuksen edistymisestä.
Mitä tiedätte siitä?
Edistyminen liittyy menettelyihin, -
joilla parlamentti vahvistaa sopimuksen.
Sopimus on julistettu, mutta se täytyy vielä vahvistaa ja panna toimeen.
Tärkeysjärjestys ratkaisee.
Erdogan on turhamainen ja itsepäinen.
Jos hän haluaa jotain, hän ei anna periksi, -
ellei häntä pakoteta siihen.
Ne kuusi vuotta, -
kun Mavi Marmaran konflikti Israelin kanssa jatkui, -
Erdogan piti pintansa, -
kunnes Israelin pääministeri tarjosi sopimusta.
Erdoganille on helpompaa toimia demokratioiden kanssa, -
kuten USA:n tai Israelin, -
kuin Putinin.
Kun Putin sanoo ei, se on ei, ja Erdoganin on tyydyttävä siihen.
Erdogan haluaisi Assadin kaatuvan, vaikka se ei ole välttämätöntä, -
mutta se ei toteudu, koska Venäjä tukee Assadia.
Venäjälle Iran ja Hizbollah ovat tärkeämpiä liittolaisia kuin Turkki.
Turkille taas kurdit ovat tärkeysjärjestyksessä ensimmäisenä, -
mutta se mukautuu venäläisten tahtoon, -
ja venäläiset amerikkalaisten tahtoon.
He yrittävät siis ensin kukistaa Isisin ja saada ratkaisun Syyriaan.
Aleppon tapahtumat osoittavat, että tämä on sitkeä konflikti.
Se on väsytystaistelua, eikä se lopu yhdellä ratkaisevalla voitolla.
Kaikkien osapuolten on tehtävä kompromisseja, -
eikä Erdogan, kuten ei kukaan mukaan, saa tahtoaan läpi kaikessa.
Entä Israel, herra Cohen?
Israelin ja Turkin sovinnolla on yhteys -
Venäjän ja Turkin suhteisiin.
Kun venäläiskone ammuttiin alas, -
Turkki tajusi tulleensa eristetyksi.
Turkkilaiset itse nimittivät sitä "suurenmoiseksi eristykseksi" -
tai "kallisarvoiseksi yksinäisyydeksi".
Turkki tajusi, -
ettei sillä ei ole suurlähettilästä Kairossa, Jerusalemissa, -
Damaskoksessa, Moskovassa eikä Kyproksen Nikosiassa.
Sen on siis muutettava strategiaansa itäisellä Välimerellä.
Israelillakin on kaasuvaroja, -
ja Turkin täytyy monipuolistaa kaasulähteitään, -
sillä 56 % sen kaasusta tulee Venäjältä.
Jos venäläishävittäjä ammutaan alas, -
Venäjä voi katkaista kaasuntoimituksen keskellä talvea.
Miten se selitetään kansalle?
Siksi Erdogan on kääntynyt Kurdistanin, Qatarin puoleen -
ja normalisoinut suhteensa Israeliin.
Liitän nämä kaksi asiaa toisiinsa.
Myös Yhdysvallat on olennainen tekijä.
Obaman kausi on lopuillaan.
Kumpi tahansa Valkoiseen taloon astuukin, -
Erdogan ei voi käyttäytyä Israelia kohtaan samoin kuin Obaman aikana.
Sen pitää muuttaa Israel-linjaansa -
USA:n hallinnon vaihtuessa.
Turkin ja Israelin sovinto syntyi, kun Erdogan päätti luopua -
Gazan merisaarron lopettamisen vaatimuksesta.
Gazan saarto on tärkeä Israelin turvallisuudelle.
Anteeksipyyntö ja rahat olivat jo valmiina.
Erdogan osoitti olevansa pragmaattinen.
Samaa pragmatismia hän on osoittanut Venäjän suuntaankin.
Tarvittaessa Turkin ulkopolitiikka on käytännöllistä.
Se on myönteinen piirre.
Vaikka Turkilla on ollut taipumusta radikaalisuuteen, -
varsinkin maan sisäisissä asioissa, -
sen ulkopolitiikka on ennustettavaa, ja sen kanssa pystyy toimimaan.
Armeija oli ennen Turkin valttikortti.
Se oli Naton toiseksi suurin armeija -
ja miesvahvuudeltaan suurin.
Sehän sijaitsi Neuvostoliiton lounaiskulmalla -
sekä Syyrian ja Iranin luoteiskulmalla.
1990-luvulla Israelin ja Turkin armeijat harjoittelivat yhdessä.
Israel liittoutui Turkin ja Jordanian kanssa.
Se oli huomattava strateginen liittouma.
Siihen ei vaikuttanut vain Turkin strateginen sijainti, -
vaan itse Turkin armeija.
Erdogan heikensi sitä valttikorttia henkilökohtaisten syidensä vuoksi.
Se auttaa häntä hallitsemaan maata, -
mutta samalla se heikentää Turkkia.
Israelin puolustusvoimat löysivät vaihtoehtoja Turkille.
Israel kääntyi kohti Kreikkaa, Italiaa ja muita kumppaneita.
Kun Erdogan rauhoittuu, -
hän saattaa harkita uudelleen Turkin armeijan asemaa.
Herra Cohen, miten uskotte tilanteen kehittyvän lähitulevaisuudessa?
Valta keskittyy Turkissa yhä enemmän, -
ja lännen kritiikki lisääntyy.
Erdogan muuttaa kaiken kritiikin edukseen poliittisessa pelissä.
Erdogan on taitava poliitikko. Hän jatkaa aloittamallaan tiellä.
Jos hän pysyy terveenä, -
hän jatkaa Turkin hallitsijana monta vuotta.
Miten häneen suhtaudutaan maailmalla?
Erdogan odottaa USA:n vaaleja, kuten me ja katsojammekin.
Jos 9. marraskuuta, vaalien jälkeisenä aamuna, -
Putinin ystävä Donald Trump on yllättäen voittanut, -
peli menee uusiksi.
Jos taas Hillary Clinton tarjoaa jonkinlaisen jatkumon, -
Erdoganin on arvioitava uudelleen politiikkaansa.
Kiitos, Chai Eitan Cohen, Amir Oren -
ja professori Efraim Inbar!
Kiitos katsojille, näkemiin ensi viikkoon!
Olet juuri katsonut Jerusalem studio -ohjelman.
Mikäli ohjelma oli sinusta antoisa, voit tukea Heaven TV7 Jerusalemia.
Soita 0600-10077 tai käytä ruudun viitenumeroa.
Lahjoittaa voi myös PayPalin kautta.
Lahjoituksesi mahdollistaa Jerusalem studion.
Suomennos: Hannele Lehtoranta