JERUUSALEMMA STUUDIO
Tere tulemast Jeruusalemma Stuudiosse!
Ligi 80 miljoni elanikuga Türgist
on viimastel aastatel pärast pikalt kestnud mõjudefitsiiti
rahvusvahelisel areenil oluline tegija saanud.
1950. a-te algul NATOga ühinenud riigist
sai võitluses radikaalse islamiga barjäär, mis mängib võtmerolli
jätkuvates katsetes ohtlikku fenomeni võita.
Mitmed sõnavahetused viitavad Türgi kasvavatele pingetele USA ja ELiga
pärast 15. juuli nurjunud võimupöördekatset,
millele järgnenud president Erdogani tõsised haarangud opositsiooni vastu
pahandasid Euroopat ja USAd.
Tänases saates arutame uue reaalsuse mõjusid
nii regionaalses kui globaalses mastaabis.
Stuudios on hr Hay Eytan Cohen,
Tel Avivi Ülikooli Moshe Dayani Keskuse teadlane,
TV7 analüütik Amir Oren ja prof Efraim Inbar,
Bar Ilani Ülikooli Begin Sadati Strateegiliste Uuringute Keskuse juht.
Hr Oren, tehke alustuseks väike ülevaade Türgi hetkeolukorrast.
Näeme ikka veel viie nädala eest nurjunud võimupöörde järellaineid.
Ei saa öelda, et võimupööre on läbi ja elu Türgis jätkub nagu tavaliselt.
Erdogan kasutab juulis toimunut ilmselt ära,
et püüda Türgis uut korda kehtestada
ja ehk ka uut regionaalset korda,
kus Türgi ei mängi traditsioonilist rolli NATO liikme ja USA liitlasena.
Pigem püütakse Venemaale läheneda
ja omada mingit mõju Süüria kodusõja sündmustes
sh kurdi jõududega Süürias toimuvas,
ja peagi näeme ilmselt
Türgi uut poliitikat Euroopa suhtes,
kuna see kõik lähtub Erdogani uue Türgi valitsuse mudelist.
Võimupöördekatse järgseil reididel
vahistati üle 76 000 riigiametniku,
peatati kohtunike ja julgeolekujõudude tegevus
ja ligi 5000 on vallandatud.
Türgi valitsuse tegevus on leidnud oma rahva ees õigustuse.
Vaja on tegeleda igasuguste isikutega
ükskõik, kas nad osalesid võimupöördekatses või ei.
Selle üle vaieldakse nii Türgis kui rahvusvahelisel areenil.
Näib nagu liiguks Türgi rahvusvahelise üldsuse ees
raske positsiooni suunas. Kuidas see Türgis välja näeb?
Türgi valitsus kuulutas pärast võimu- pöördekatset välja sõjaseisukorra.
Türgi põhiseaduse järgi on see parlamendi loal lubatud.
Kui Türgit peeti demokraatlikuks riigiks enne võimupöördekatset,
siis Erdogan mängib samade reeglite järgi.
Kui vaatame seda Türgi perspektiivist, on Türgi endiselt demokraatlik riik,
kus Erdogan teostab võimu,
mida lubab demokraatlik põhiseadus.
Rõhutaksin veel üht asja.
Antud põhiseaduse paragrahv loodi pärast 1980. a võimupöördekatset.
Peame seda pooldemokraatlikuks põhiseaduseks,
kuna 85 % sellest muudeti.
Erdogan tahab uusi muudatusi teha
ja luua Türgis parlamentaarse asemel presidentaalse süsteemi.
Ta tahab muuta Türgi presidentaalseks vabariigiks.
Selleks peab ta sõjaseisukorda viimseni ära kasutama,
veenmaks türklasi, et parlamenti pole enam vaja
ja sündiva lapse nimeks saab presidentaalne Türgi.
Prof Inbar, kuidas teie seda näete? Ja lisaks, enne võimupöördekatset
on olnud küsimusi Türgi ja ELi migrante puudutava lepingu teemal
põgenike voolu peatamiseks Euroopasse.
Üks selle põhiaspekte oli,
et EL ei nõustunud andma türklastele viisavabadust
Türgi terrorismivastaste seaduste tõttu
mis lubavad valitsusel opositsioonirühmitusi maha suruda
ja muud seesugust, nagu EL väidab.
Türgi jõustab seda seadust hetkel veelgi karmimalt.
Kuidas näeb seda rahvusvaheline üldsus?
Kas EL suudab Türgi peatada
või on hoopis nii, et Türgi mõistab,
et tal on selle suhtes vabad käed?
Minu meelest oli võimupöördekatse Erdoganile hea võimalus
jätkata riigi islamiseerimise poliitikat
Teame, et tal on nimekirju tuhandete inimestega,
kes oli vaja teatud hetkel välja praakida.
Võimupööre avas selleks võimaluse.
Kolleeg Cohen mainis varem, et ta tahab presidentaalset süsteemi.
Võimupöördekatse aitas kaasa üleminekule
parlamentaarselt presidentaalsele süsteemile.
Võimupöördekatse oli Erdoganile õnnistuseks,
millega oma endist poliitikat jätkata.
Mõnel määral tõi Lähis-Ida olukord
Türgi välispoliitika taas veidike mõistusele.
Eriti, mis puudutab Venemaad. Kohe pärast võimupöördekatset
otsustas Erdogan parandada suhted Putiniga.
Nad olid varemgi head sõbrad ja on paljuski sarnased.
Mitte just suurimad demokraadid
ja neil on sarnane nägemus oma riigi jaoks -
tähtis roll rahvusvahelisel areenil.
Suhetes Euroopaga on Erdoganil tore trumpkaart.
Tal on sajad tuhanded põgenikud,
kes tahavad oma uueks aadressiks Euroopat.
Olukord hirmutab eurooplasi.
Nad maksavad miljardeid eurosid
ja nüüd kui nad ei järgi sõlmitud kokkulepet
ega lase türklasi vabalt oma riikidesse,
ähvardab Erdogan põgenikud valla päästa.
See küsimus pole veel lahendatud.
Peaksime olema realistlikud. Erdogan on türann.
Ta viib oma ähvardused ellu.
Hr Oren, mind huvitab, kuidas seda nähakse.
Räägime hetkel Lääne perspektiivist. Aga türklastel on teatud mõttes õigus.
Nad on pidevalt vastamisi islamirühmituste ohuga,
kes ründavad Atatürki lennujaama ja teisi kohti,
pommitamistes on hukkunud kümneid
Kuid on ka teisi aspekte.
Ka teine pool pole kõiki kokkuleppeid jõustanud.
Mõnede Türgi ametnike sõnul
türanniseerivad lääneriigid Türgit.
Millised on siin Türgi õigused ja strateegiline väärtus,
mida nad säilitada püüavad?
Siin on kaks erinevat küsimust.
Nad on küll omavahel seotud, kuid siiski erinevad.
Esiteks, Türgi riigi ülesehitus.
Võiks öelda, et Erdogan juhib nüüd teist Türgi vabariiki,
kuna Atatürk pani aluse esimesele, sarnaselt Charles de Gaulle'iga.
Kui too 1958. a võimule tuli, tõi ta viienda Prantsuse vabariigi,
kuna neljas kukkus läbi
ja parlamentaarne parteisüsteem ei suutnud Prantsusmaad valitseda.
Ja sõjaväele muuseas ei meeldinud, mida de Gaulle' tegi
ja püüdis teda hiljem mõrvata või kukutada võimupöördekatsega.
See ei õnnestunud.
Erdoganil on Türgist nii autokraatlik kui teokraatlik nägemus.
See erineb nägemusest, mida Lääs näha tahaks
ja EL-ile alluvamaks peab.
Keegi võib küsida, kas EL on ikka veel atraktiivne,
nüüd kui britid lahkuda tahavad?
Kaldutakse arvama, et türklased tahavad EL-i, sest kreeklased on seal.
Nad ei taha välja jääda.
Aga kui hind on liiga kõrge, ütleb Erdogan: Selge. Lepingut ei tule.
Kui ta peab oma seadusi muutma
või ei tohi surmanuhtlust taastada,
kuna seda peetakse liikmelisuse eeltingimuseks,
siis miks ta peaks seda tegema?
Teine teema on välispoliitika ja riiklik julgeolek seoses Süüriaga
ning lisaks kurdide küsimus.
USA ja Venemaa on selles võitluses liitlased.
Nad üha lähenevad,
kuna president Obama ametiaeg on loojumas
ja ta tahab sellega ühele poole saada. Kui see Iraagis ja Süürias õnnestub,
lähevad paljud põgenikud ehk tagasi
ja Türgit polegi nii palju vaja.
Nii et nad lähevad temast mööda. Kuulsime see nädal,
et Venemaa saatis oma hävitajad Süüriasse
Iraani õhubaasidest.
Türgi vajab Venemaad rohkem kui Venemaa praegu Türgit.
Venemaa ja USA vastu Erdoganil erilisi trumpkaarte pole.
Ja kui ta püüaks end maksma panna,
kuuleb USAs hääli tuumarelvade suhtes Incirliki baasis.
Need on seal unustusse vajunud poliitika tõttu,
mis pärineb külma sõja aegadest.
Kui Venemaa pole NATO või USA vaenlane,
miks on vaja Türgi territooriumil tuumarelvi,
mille Erdogan võib millalgi omastada.
Võib näida, et võimupöördekatse oli Erdoganile õnnistuseks,
aga pikemas perspektiivis vaadates
võib ta olla oma võimu tipul ja langema hakata.
Hr Cohen, palun teie kommentaari,
ja lisaks tahaksime paremini mõista Türgi-Venemaa suhet.
Need on aastaid üles-alla kõikunud
ja nende sõprus pole kunagi sirgjooneline olnud.
Aga samas on nende suhetel strateegiline väärtus
ja need on samal ajal ka signaaliks Läänele.
EL ja eelkõige Saksamaa sõnul
pole Türgi-Venemaa lähenemises probleemi,
kuid Washington on selle suhtes vägagi pessimistlik.
Esiteks kommenteerin hr Orenit.
Minu meelest Erdoganil Türgi suhtes teokraatlikku nägemust pole,
erinevalt Iraanist, sest Türgi on sunniitlik riik.
Ottomani traditsiooni järgi oli sultan ja islamišeik.
Sultan tahab alati islamišeigi üle valitseda.
Erdogan aga ei taha näha ajatollat enda üle valitsemas.
Selle asemel tahaks ta käsutada usujuhti,
nagu näiteks Mehmet Görmezit, Türgi Usuasjade Ameti juhti.
Seda esiteks.
Mis puudutab EL-i, siis Erdogan teab,
et eurooplased ei aita teda liitu.
Ta püüab kasutada EL-i
mängukaardina enda kasuks Türgi sisepoliitikas.
Varem kasutas ta seda Türgi armee vastu.
Ta viis ellu hulgaliselt armee-vastaseid reforme,
tuues ettekäändeks EL-i,
et atatürkistide ja läänelikkuse lipulaevaks olnud armee
ei saaks reformidest keelduda.
Nii et kui EL ütleb, et tahame teid, kuid tegelikult neid liitu ei lase,
siis türklased teevad sama? - Jah, kindlasti.
Erdogan tahab rahvale saavutusi näidata.
Ta tahab näidata türklastele,
et kui tahate lastega Pariisis lõunatada,
korraldame teile viisavabaduse.
Minulgi on Türgi pass. Teadsin enne Iisraeli passi saamist,
kui tähtis ja kui raske oli Euroopasse pääseda.
Selle käiguga puudutaks Erdogan miljonite türklaste elusid,
kes "kannatavad". See oleks talle suur poliitiline saavutus.
Mis puudutab Venemaad, siis olen nõus,
et Türgi vajab Venemaad rohkem kui Venemaa Türgit.
Nägime seda pärast hävitajakriisi,
kus türklased tulistasid mullu 24. novembril alla Vene hävitaja.
Olin muide sel ajal Türgis ja vestlesin inimestega,
taksojuhtide ja ettekandjatega. Teid võib üllatada,
aga rahvas toetas Erdogani selle otsuse juures.
Nende jaoks on emamaa Türgi piirid pühad nagu ema.
Nii et kui neid piire rikutakse,
siis vabandage väljendust, aga see on nagu ema vägistamine.
Seepärast oli Vene hävitaja allatulistamine
paljude türklaste meelest õigustatud ja seda tuli toetada.
Hr Inbar, kuidas teie kõiki neid aspekte näete?
Põhimõtteliselt on Türgil probleem.
Külma sõja ajal oli kõigile selge, kelle poolt Türgi peaks olema,
sest Türgi ja Venemaa olid vanad rivaalid ja see on möödas.
Külma sõja ajal oli Lähis-Ida piirkond,
mida kemalistid ei tahtnud puudutada.
See sümboliseeris kurjust ja religioossust, mis neile ei meeldinud.
Tänapäeval näeme uut Türgit,
kes teatud mõttes mõistab, et ei kuulu enam Läände.
Samas saadakse aru,
et paljud riikliku julgeoleku probleemid eriti kurdid või islamiradikaalid
lähtuvad Lähis-Idast.
Mõnda aega arvas Türgi ekslikult,
et suudab olukorraga hakkama saada.
Omad vitsad peksavad, selgub nüüd.
Süürias püüdis Türgi Assadist lahti saada
ja tekitas tohutu segaduse, mis ei lõpe veel niipea.
See hävitas Iraagi.
Kahtlen, et põgenikeprobleem möödas on.
Ta jätkab soovi korral selle relvana kasutamist.
Kui ta näeb seda probleemina, jääb see nii ka edaspidi.
Mis puudutab välispoliitikat, siis Erdogan püüab minu meelest
meeleheitlikult Türgi olukorda stabiliseerida.
Vastamisi nõrga USA valitsusega
võib ta joonduda Venemaaga.
Ta loodab,
et venelased aitavad tal kurdi probleemi vaos hoida.
Sama lugu ka Iraaniga.
Ka Iraani ja Türgi vahel on rivaalitsemise ajalugu.
Erdogan on sunniit, iraanlased šiiidid.
Vaatamata kahe riigi majanduslikule lähedusele,
pole see armastajate suhe.
Nad on teineteise suhtes vägagi umbusklikud
Ja ta peab arvestama Lähis-Idas jõudu koguva Iraaniga.
Nad on keerukas olukorras ja vajavad suurt andekust.
Usun, et türklastel on veidi talenti.
Hr Oren, palun teie kommentaari.
Ja samal ajal - kuulsime see nädal Türgi välisministri teadaannet
Türgi-Iisraeli lähenemislepingu edusammude kohta.
Palun teie arvamust selle kohta.
Edusammud puudutavad
parlamentaarseid protsesse lepingu ratifitseerimiseks.
Leping on küll välja kuulutatud,
kuid tuleb veel ratifitseerida ja jõustada.
Kõik sõltub prioriteetidest.
Erdogan on isikuna väga edev ja kangekaelne.
Kui ta midagi tahab, ei anna ta järele, kui ta just ei pea,
kui mingi suurem jõud teda ei sunni.
6-aastase konflikti vältel Iisraeliga Mavi Marmara teemal
jäi ta endale kindlaks ja alles siis, kui peaminister Netanyahu otsustas,
et on aeg samaks lepinguks, mida varemgi pakuti,
allkirjastati leping.
Erdogan leiab, et on lihtsam tegeleda demokraatiatega,
nagu USA või Iisrael,
kui Putiniga.
Kui Putin ütleb EI, on see EI, ja Erdogan peab sellega rahulduma.
Erdogan tahaks Assadi lahkumist, kuigi see pole vältimatu,
aga seda ei juhtu, kuna Venemaa toetab Assadi.
Venemaale on Iraan ja Hezbollah' tähtsamad liitlased kui Türgi.
Türgile on aga esmatähtsad kurdid,
kuid ta tuleb venelastele vastu
ja venelased tulevad ameeriklastele vastu.
Nad püüavad esmalt ISISe kukutada ja siis Süüriasse lahenduse leida.
Aleppo sündmused näitavad, et see on visa konflikt.
See on kurnamissõda ega lõpe ühe otsustava võiduga.
Kõik pooled peavad kompromisse tegema
ja ei Erdogan ega keegi teine saa kõiges oma tahtmist.
Aga Iisrael, hr Cohen?
Iisraeli ja Türgi leppimine
on seotud Vene-Türgi suhetega.
Kui Vene lennuk alla tulistati,
mõistis Türgi, et sattus isolatsiooni.
Türklased ise nimetasid seda "hiilgavaks isolatsiooniks"
või "hinnaliseks üksinduseks".
Türgi mõistis,
et neil pole suursaadikut Kairos, Jeruusalemmas,
Damaskuses, Moskvas ega Küprose Nikosias.
Nii peab ta Vahemere idaosas oma strateegiat muutma.
Ka Iisraelil on gaasivarusid
ja Türgi peab mitmekesistama oma gaasiallikaid,
sest 56 % Türgi gaasist tuleb Venemaalt.
Kui Vene hävitaja alla tulistatakse,
võib Venemaa keset talve gaasiedastamise katkestada.
Kuidas seda rahvale selgitada?
Seepärast on Erdogan pöördunud Kurdistani ja Qatari poole
ning normaliseerunud suhted Iisraeliga.
Need kaks asja on omavahel seotud.
Oluline faktor on ka USA.
Obama ametiaeg on lõppemas.
Kes Valgesse Majja ka ei astuks,
ei saa Erdogan jätkata Iisraeli suhtes sama käitumist kui Obama ajal.
Ta peab muutma oma Iisraeli-poliitikat,
kui USA valitsus vahetub.
Türgi-Iisraeli leppimine sai teoks,
kui Erdogan otsustas loobuda Gaza blokaadi lõpetamise nõudest.
Gaza blokaad on üks Iisraeli julgeolekuhuve.
Andekspalumise ja raha nõude oli Iisrael valmis rahuldama.
Erdogan näitas pragmaatilisust.
Sama pragmatismi on ta näidanud ka Venemaa suunal.
Vajadusel demonstreerib Türgi välispoliitika pragmaatilisust.
See on positiivne omadus.
Kuigi Türgil on tendentse radikaalsusse kalduda,
eriti sisepoliitikas,
on tema käitumine rahvusvahelisel areenil etteaimatav
ja temaga on võimalik "äri ajada".
Armee oli varem Türgi trumpkaart.
See oli NATO suuruselt teine armee
ja maavägede osas suurim.
See asus NSVL edelatiival
ning Süüria ja Iraani loodetiival.
1990. aastail pidasid Iisraeli ja Türgi armeed ühisõppusi,
Iisrael lõi Türgi ja Jordaaniaa liidu.
See oli märkimisväärne strateegiline liit.
Seda ei mõjutanud üksnes Türgi geostrateegiline asukoht,
vaid Türgi armee.
Erdogan nõrgendas seda trumpkaarti siseriiklikel ja isiklikel põhjustel.
See aitab tal riiki valitseda,
kuid nõrgendab samas Türgit.
Iisraeli Kaitsejõud leidsid Türgile alternatiive.
Iisrael pöördus Kreeka, Itaalia ja teiste partnerite poole.
Kui Erdogan maha rahuneb,
võib ta Türgi armee positsiooni osas ümber mõelda.
Hr Cohen, milliseid arenguid lähitulevik teie meelest toob?
Võim Türgis tsentraliseerub üha enam
ja Lääne kriitika kasvab.
Erdogan pöörab kõik kriitika poliitilises mängus enda kasuks.
Erdogan on osav poliitik. Ta jätkab alustatud trendidega.
Kui tervis vastu peab,
jätkab ta Türgi valitsemist veel mitu aastat.
Kuidas maailm temasse suhtub?
Erdogan ootab USA valimisi, nagu meie ja vaatajadki.
Kui 9. novembril, valimistejärgsel hommikul,
on Putini sõber Donald Trump üllatuslikult võitnud,
algab uus mäng.
Aga kui Hillary Clintoniga kestab mingi järjepidevus,
peab Erdogan oma positsiooni ümber hindama
ja näeme ehk uut poliitikat.
Aitäh, Hay Eitan Cohen, Amir Oren
ja professor Efraim Inbar!
Aitäh, head vaatajad! Järgmise korrani!
Kui äsjane saade teile meeldis,
siis TV7 Iisraeli tööd saab toetada
ekraanilolevate kanalite kaudu.
Jeruusalemma Stuudio
valmib tänu teie annetustele.
Tõlge: Monika Jaaguri