JERUUSALEMMA STUUDIO
Tere tulemast Jeruusalemma Stuudiosse!
Rahulootus Iisraeli-palestiinlaste pikale konfliktile näis kadunud,
kui viimane USA vahendatud ja 2014. a nurjunud kõnelustevoor
jättis hapu maigu,
mis süvendas usaldamatust ja soovimatust kompromisse teha.
Viimastel kuudel on aga esile tõusnud mitu algatust,
mis püüavad ummikus kõnelusi uuesti käima lükata.
Algatuste perspektiividest vestlevad stuudios
Khaled Diab, Jeruusalemmas töötav Egiptuse ajakirjanik,
TV7 analüütik Amir Oren
ja Ofer Zalzberg, vanemanalüütik Rahvusvahelisest Kriisigrupist.
Hr Oren, aastakümneid on käinud kõnelused ja protsessid,
mida vahendasid erinevad riigid, peamiselt USA ja selle liitlased,
kuid miski pole viinud toimiva lahenduseni,
mis oleks pika konflikti lõpetanud.
Hetkel edendab Prantsusmaa rahvusvahelist kohtumist,
mis leiaks mingi raamistiku
rahukõneluste taaskäivitamiseks.
Seejärel kuulutas Egiptuse president al-Sisi,
et on aeg käivitada otsesed kõnelused,
mida on nõudnud Jeruusalemm ja peaminister Netanyahu
protsessi edendamiseks rahvusvahelise surve asemel,
mis püüab leida mingit alust
kõneluste käivitamiseks tulevikus. Rääkige sellest veidi.
Ca 23 aasta eest, kui allkirjastati Oslo lepingud,
sai igapäevaseks väljend 'rahuprotsess'.
Kriitikute väitel on alati rohkem protsessi kui rahu,
kuid viimastel aastatel pole olnud isegi protsessi.
Nüüd paistab see taas moes olevat.
Uudne on see,
et sellest ei räägi üksnes eurooplased või egiptlased,
vaid isegi peaminister Netanyahu ja tema uus kaitseminister Lieberman.
Saame näha, kas see on taktikaline või strateegiline.
Siin on kaks testi.
Esiteks, Netanyahu seatud eeltingimused.
Tema väitel muidugi eeltingimusi pole, kuid seejärel reastab ta oma nõuded.
Teiseks, mis toimub kohapeal -
territooriumidel, asundustega jne.
Hr Diab, miks just nüüd?
Alles paari kuu eest teatas USA,
kes on jätnud Lähis-Itta vaakumi, eriti Iisraeli-palestiinlaste tüli osas,
et ei kavatse vahendada mingeid uusi kõnelusi.
Nad ei näinud ette mingeid katseid Obama valitsuse poolt,
kuni Obama veel võimul on.
Äkitselt kutsuvad Prantsusmaa, Egiptus ja teised kõnelusi taastama,
kui Lähis-Idas toimub nii palju muudki. Miks just praegu?
Miks on kõneluste käivitamine praegu nii tähtis?
Mängus on mitu faktorit,
nii riiklikud, regionaalsed kui rahvusvahelised.
Igal riigil, eelkõige Prantsusmaal ja Egiptusel, on omad sisepõhjused
selle tee taotlemiseks. Kardetakse,
et Iisraeli-palestiinlaste konflikt pulbitseb ja on valmis lahvatama.
Viimasest Gaza sõjast möödub kaks aastat
ja näib regulaarse ilminguna,
et iga paari aasta tagant puhkeb Gaza konflikt uuesti.
On võimalik,
et praeguste poliitiliste trendidega
ja kuna kohapeal pole midagi toimunud,
et järgmine Gaza sõda tuleb eelmisest veelgi verisem.
Eriti kui nüüd juhib kaitseministeeriumi Liebermani taoline mees.
Arvan, et seda ajendab mure,
et vaatamata muule regioonis toimuvale,
võivad asjad siin kiiresti inetuks muutuda.
Lisaks arvatakse ilmselt,
et see on töödeldavam kui Süüria.
Ka näib tegemist olevat kerge saagiga.
Juhid võivad tulla konfliktitsooni, esineda samade kõnedega,
longata sama teed ja loota sellest mingit poliitilist kasumit.
Hr Zalzberg, kuulsime hr Diabilt sama,
mida ütles ka äsja visiidil käinud Prantsuse peaminister Valls.
Vallsi sõnul püütakse vältida uut eskalatsiooni ja vägivalda
Iisraeli ja palestiinlaste vahel poliitilise protsessi edendamisega,
mis peaks tooma toimiva lahenduse.
Ja lisaksin siia ka Süüria konflikti aspekti.
Rahvusvahelisel üldsusel pole õnnestunud leida lahendust
sõjale Iisraeli põhjanaabri juures, Süürias,
kus inimohvrite arv on hirmkõrge ja olukord näib käest läinud olevat.
Kas rahvusvaheline üldsus püüab näidata mingit protsessi,
mis looks suuremat stabiilsust protsessis endas, nagu hr Oren ütles,
selle asemel, et konfliktile lahendust leida?
Arvan, et prantslastel ja egiptlastel on rohkem sisepoliitilisi põhjuseid
ja rahvusvaheliselt valitseb tundmus,
et rahvusvaheline poliitika Süürias ja Lähis-Idas on läbi kukkumas.
Ma ei usu, et Pariis ja Kairo oleksid kindlad,
et see algatus viib dramaatilise läbimurdeni rahu osas.
Ma ei usu, et nad panustaksid demonstratsioonile,
et siin rahvusvaheline poliitika toimib.
Nad kardavad siiski, et siinses rahutus regioonis
võiks eskalatsioon Iisraeli ja palestiinlaste vahel levida
ning tekitada probleeme juutide ja moslemite vahel ka Prantsusmaal.
Ja nad tahavad näidata, et vähemalt teevad midagi.
Rahvusvahelisest perspektiivist on need Obama viimased kuud.
Obamat pole Iisraeli-palestiinlaste rahuprotsessis viimasel ajal olnud,
kuid tal on veel kaks kuud aega pärast USA valimisi
tegutseda ilma piiranguteta.
Mõned Pariisis loodavad, et ta laseb Julgeolekunõukogul vastu võtta
Iisraeli-palestiinlaste konfliktile parameetrid seadva resolutsiooni.
Kõige edukamad araablaste ja Iisraeli kõnelused on toimunud salaja.
Need on käinud vaikselt Iisraeli ja egiptlaste vahel,
Iisraeli ja palestiinlaste vahel ning Iisraeli ja Jordaania vahel.
Avalikkuse ette ja USA teadvusse jõudsid need alles pärast seda,
kui oli jõutud soovitud tulemuseni.
Tuli veel tegeleda lahtiste otstega,
kuid põhiline kokkulepe sündis 1977. a Egiptusega,
1993. a Arafatiga ja aasta hiljem Rabini ja Husseiniga.
Avalik rahukonverents on väärtuslik
vaid salajaste kohtumiste puhul, mis võivad toimuda just praegu
ja millest me midagi ei tea.
Kui see konverents aga toimub,
tuleneb sellest avalik surve osalejatele, eriti Netanyahule.
Seepärast on ta algusest peale konverentsi vastu olnud.
Hr Zalzbergil on õigus.
Kõigil on meeles Reagani-Bushi üleminekuaeg
välisminister Shultziga,
mil säilis vabariiklaste valitsus, kuid uue juhiga.
Kui võidab Hillary Clinton ja jätkab demokraatlik valitsus,
tunneks Obama end turvaliselt ja prooviks mingi läbimurdeni jõuda.
Netanyahu jaoks poleks see positiivne lahendus.
Ta püüab seda kraavi ajada,
esinedes äkitselt mingi tingliku toetusega
14 aasta tagusele Saudi või araabia rahualgatusele.
Äkitselt, 14 aastat hiljem, kui kuningas Abdullah't enam pole
ja Saudi Araabiat juhib kuningas Salman,
on ta valmis osaliselt kaaluma saudide algatust.
Teatud muudatustega. Hr Diab,
kuidas te näete praeguseid katseid
üritada korduvalt kõnelusi käivitada,
kui usaldamatus on endine
ja juhtkondade vahel valitseb vaen?
Üks pool väidab, et teine pole partner,
ja teine väidab vastaspoolt radikaaliks, kes ei mõista rahu olemust.
Kuidas saab need kaks poolt ühiselt kõnelustelauda tuua?
Kui kõnelused oleksid laps, oleks ta juba kolledži lõpetanud.
Arvan, et see räägib meile protsessi kohta nii mõndagi -
vorm on tähtsam kui olemus.
Prantslaste algatus,
mis on tekitanud nii palju poleemikat, ei esitle midagi radikaalselt uut.
Ainus uus element selles on fakt, et seda ei vahenda Washington.
Kõik muud parameetrid on paljuski endised.
Ja need on isegi problemaatilised.
Näiteks 2-aastane tähtaeg kahepoolseteks kõnelusteks.
Praeguse võimutasakaalu ja usaldamatuse puhul
ei jõua Iisrael ja palestiinlased üksi
kahe aastaga mingi kasutuskõlbliku ja püsiva lahenduseni.
Need lihtsalt venivad.
Netanyahu on näidanud alates võimuletulekust 1990. a-il,
et ta leiab alati võimalusi väravapostide nihutamiseks
ega lase Iisraelil midagi konkreetset lubada.
Palestiinlased aga peavad nõustuma pika nimekirja asjadega,
millest mõned on võimatud jne.
Olen skeptiline.
Varasemaid kopeeriv protsess ei saa eriti edukas olla.
Üks lause, hr Oren.
- Oslo oli vaheprotsess enne viimast lõplikku lepingut.
Oslos oli Gaza esmatähtis, kuid nüüd on ta nimekirja lõpus.
Uus element on Gazas valitsev Hamas.
Abbas ei saa lubada Hamasi eest. Ta ei saa lepingut teha. Nõiaring.
Netanyahu sõnul on mõttetu Abbasiga läbi rääkida,
kui ta otsustab vaid poolte palestiinlaste eest.
Abbasi sõnul ei saa ta seda, kuna talle ei anta piisavalt.
Hr Zalzberg? - Peaksime vaatama rohkem rahvusvahelisele üldsusele
ja vähem Iisraeli-palestiinlaste tegevusele.
Jeruusalemmast ja Ramallah'st tuleb ilmselt vähem poliitikamuutusi.
Rahvusvahelise üldsuse tegevus näib absurdne -
rahvusvaheline konverents Iisraeli- palestiinlaste rahuks asjaosalisteta;
töögrupid Iisraeli ja palestiinlasteta Iisraeli-palestiinlaste rahu heaks.
Teisel tasandil võib näha rahvusvahelise üldsuse püüdlust
palestiinlaste konflikti ümber uutmoodi, tõhusamalt joonduda,
et stimuleerida samme kahe riigi lahenduse suunas
nii Iisraeli kui palestiinlaste poolt.
Tahetakse näidata, et sellest räägitakse ja hoolitakse,
vaatamata Süüriale, Jeemenile, Liibüale jne.
On mõned võimalused.
Rahvusvaheline üldsus võib reastada parameetrid konflikti lahendamiseks
Julgeolekunõukogu resolutsiooniga, Kvarteti avaldusega
või USA presidendi kaudu.
Teiseks võivad nad motiveerida Iisraeli ja palestiinlasi
järk-järgulisele progressile.
Mis motiveeriks Abbasi endale järglast nimetama,
et POs toimuks sujuv üleminek?
Mis motiveeriks Iisraeli tegema suuri samme,
mis ei tähendaks täielikku lahendust,
kuid mida rahvusvaheline üldsus tasustaks.
Selline on olukord Lääne seisukohast. Egiptusega on teine lugu.
Valitsus on huvitatud, et toimuks midagi protsessi taolist,
rahu asemel, nagu hr Oren ütles,
kuna ta püüab vastata Lääne kriitikale
üha autoritaarsema valitsemise osas,
kui uskuda inimõigusrühmituste raporteid.
Näida vahendajana Iisraeli ja palestiinlaste vahel on kasulik.
Raske öelda, mis juhtub.
Tony Blairi reisid poolte vahel on siin ainus poolsalajane asi.
Kahtlen, et siit läbimurre sünnib.
Peaksime suunama tähelepanu rahvusvahelise üldsuse tegevusele
ja selle muutuvale poliitikale konflikti suhtes.
Esimeseks testiks on asunduste ehituse külmutamine.
Obama viimasel ametiaastal naaseme tema esimesse aastasse,
kui kuumaks teemaks oli ehituse külmutamine asundustes.
Oleks intrigeeriv teada saada,
milles Netanyahu ja Lieberman oma kohtumistel kokku leppisid,
või veelgi varem,
enne kui nad eelmine nädal sama avaldusega esinesid,
kus Lieberman kordas Netanyahut
kahe riigi lahenduse ja araabia rahualgatuse osas.
Kui Lieberman toetab uut ehituskeeldu, tähendab see,
et Netanyahu paremtiib on kindlustatud
ja ta võib esialgu tegutseda.
Isegi kui teda blokeerivad mõned välisjõud,
võib ta siseriiklikult tegutseda,
kui Tööpartei ja teised teda Knesseti opositsioonis toetavad.
Tal on liikumisruumi.
Kas ta seda ka kasutab, näeme presidendivalimiskampaania jooksul.
Kui selgub, et Trump Clintonist ette läheb,
näeme järkjärgulist seiskumist.
Kui aga H. Clinton oluliselt juhib,
on Netanyahu sunnitud jätkama.
Mis puudutab Iisraeli ja palestiinlasi,
siis president al-Sisi on öelnud,
et Egiptus püüab vahendada mingisugused kõnelused Hamasi,
Gazat valitseva islamirühmituse, ja Fatah' vahel,
mis on Palestiina omavalitsuse presidendi Abbasi partei Läänekaldal.
Kas näete, et need kaks rühmitust võivad ära leppida,
arvestades nende jätkuvat frustratsiooni teineteise suhtes?
Põletatud sildu on väga raske parandada.
Osaliselt seetõttu, et Fattah' ja Hamasi vahel on palju paksu verd.
Mõlema partei äärmustiivad
vihkavad teineteist ehk rohkemgi kui Iisraeli.
Ja Egiptust, nagu USAdki Iisraeli puhul,
ei nähta ausa vahendajana, kuna ta on liiga Iisraeli-meelne.
Egiptuse praegust valitsust
ei nähta ausa vahendajana palestiinlaste-vahelistes suhetes,
kuna see on avalikult Hamasi vastu
ja Fattah' poolt. Ja loomulikult ka Lääne poolt.
Aga arvestades selle strateegilise rolliga
ja Gazaga ühise piiriga,
kas need strateegilised huvid võivad mingi vahendusrollini viia?
Kui Egiptuse režiim muutuks pragmaatilisemaks,
lõpetaks ideoloogilise vastupanu Hamasi suhtes
ja pakuks motivatsiooniks näiteks Rafah' piiripunkti avamist
ning vaba kauba liikumist Egiptuse ja Gaza vahel,
annaks see Gaza režiimile õlekõrre ja muudaks selle mõjutatavamaks.
Lõppkokkuvõttes on palestiinlaste leppimine väga tähtis,
kuid lisaks muutustele rahvusvahelises kogukonnas,
peaksime vaatama ka muutusi kohapeal.
Palestiina omavalitsus Läänekaldal, Hamas Gazas ja Iisraeli valitsus -
kõik on konarlikul pinnal, kõigi võim on ebakindel.
Muutustega kodanikuühiskonnas
ja rohjuuretasandi aktivismis
näeme lähiaastail paradigmamuutust.
Ja ilmselt midagi, mis paljusid üllatab.
Asjad liiguvad ootamatus suunas.
Hr Zalzberg? - Arvan, et ...
Fatah' ja Hamasi suhtes olen väga skeptiline.
Nende vahel on palju paksu verd ja regioonis üldiselt
pole Vennaskonna ja Fatah' alade vahel just palju koostööd.
Kuid üldisemalt võib Egiptuse algatusest midagi tulla.
Näeme, et Netanyahu püüab peatada Julgeolekunõukogu resolutsiooni,
mis nõuaks Palestiina riiki 1967. a piirides
üks-ühele maadevahetusega, pealinnaga Ida-Jeruusalemmas -
seda kõike tahaks ta vältida.
President Abbasi toetus POs on rekordmadalal ja ta on ummikus.
Ta ütleb: Peame läbirääkimisi, ja see ei vii kuhugi.
Ehk mitte pärast USA valimsi,
aga lähikuudel võib tekkida mingi liikumisvõimalus.
Sõltub, kui palju tahab Egiptus vahendada protsessi,
mis eriliste tulemusteni ei vii.
Kas ollakse valmis meeleavaldusteks Tahriri väljakul,
kui poliitika asemel käib vaid teater?
Peaksime vaatlema oma võimaluseakent.
Milliseid tähendusrikkaid ja väärtuslikke samme saaks teha?
Ja kui rahvusvaheline üldsus ja ka Sisi ei näe piisavat väärtust,
suureneb rahvusvahelise areeni surve võimalus
ja ühepoolne tegevus poolte osaluseta.
Vestlesin sel teemal mõnede Prantsuse diplomaatidega.
Nende sõnul on see algatus.
Prantsusmaa algatuse käivitas
nende endine välisminister Fabius,
kes püüdis Lähis-Idas midagi ellu äratada.
Prantsusmaal on erinevaid strateegilisi huve
Saudi Araabia ja teiste riikide puhul, sh Egiptuses,
kellele on müüdud kaks helikopterikandjat
ja kellega on sõjalised sidemed.
Uus välisminister nagu jätkaks eelmise poliitikat
ja Prantsusmaa presidendi Francois Hollande'i toetusnumbrid
pole presidendivalimiste eel parimad.
Kas see võib olla nende viimane katse
näidata, et nemadki on proovinud, kuid asjatult?
President Reaganil oli laual tahvel, mis ütles umbes järgmist:
See, kes ei nõua tunnustust, saavutab palju.
Ta tahtis tunnustust tunnustuse mitte nõudmise eest.
Prantslased tahavad tunnustust protsessi taaskäivitamise eest.
Saagu. Sel pole tähtsust.
Nad võivad nimetada seda Hollande'i-Obama-Sisi algatuseks.
Kui ka Netanyahu nendega ühineda tahab, ühinegu.
Kõik algatused on tegelikult 1967. a resolutsiooni nr 242 vormid
erinevates kuubedes.
Oli Fez, Veneetsia, Reagan, Camp David Carteri ajal ...
Viimased 49 aastat on sarnaseid plaane olnud.
Asi on poliitilises tahtes. On ka helgemaid väljavaateid.
Kindlat pole midagi ja valitseb skeptitsism.
Hamas aga võib läbi suruda mingi nn lunarahanõude.
Hamas tahab tegelikult raha oma rahva jaoks.
Hamasi valitsuse töötajad Gazas ei saa palku kätte.
See oli üks põhjuseid, mis viis operatsioonini Protective Edge.
Neid on võimalik ära osta.
Kas Iisrael, Egiptus või Abbas sellest huvitatud on, on iseasi.
Hind polegi nii kõrge. See on võimalik.
Mainisime ka kõik president Sisit ja saude.
Tirani ja Sanafiri tehing,
kus Egiptus tagastas saudidele kaks saart,
võib olla mudeliks veel mõnele vahetusele,
näiteks Siinail, Gaza piiri lähedal, et palestiinlastele ruumi juurde anda,
vastutasuks Euroopa ja USA abi eest Egiptusele.
Tahriri väljak võib plahvatada Egiptuse suveräänsuse rikkumise tõttu
aga majandustingimused Egiptuses võivad nii palju halveneda,
et rahvas mõistab võimalust
selle kaudu majanduslikult ja diplomaatiliselt edasi liikuda.
Kasutada on erinevaid vahendid.
Vaja on vaid juhtide poliitilist tahet.
Hr Diab, kas poliitiline tahe on võimalik?
Jah, aga arvan, et rahvusvahelise üldsuse asemel
peaks poliitiline tahe tulema pigem Iisraelilt ja palestiinlastelt.
Seoses Tahriri väljakuga -
palestiinlaste juures on vaja kiiret demokratiseerumisprotsessi.
Demokratiseerida tuleks rahuprotsess.
Vajame kõiki Iisraeli ja palestiinlaste ühiskonnasektorite
ja kõigi huvigruppide esindust kahepoolsete kõneluste lauas.
Vaid siis tunnevad mõlema poole juhid end piisavalt kindlalt
rahu tegemiseks riske võtma.
Kas ka jätkuva usaldamatuse puhul?
Osa usaldamatusest johtub tavarahva marginaliseerimisest.
See on olnud pigem konflikti- kui rahuehitamisprotsess
ekstremistide käes.
Kui protsess läheb ekstremistide käest üldsuse kätte,
on võimalik usaldust ehitada.
Aeg on otsas. Viimane lause, palun.
Olen nõus hr Diabiga. Meil on huvitav võimalus.
Võimul on Iisraeli paremtiib.
Kui midagi saavutatakse, ja küsimärgiks on poliitiline tahe,
siis varem pole kõik Iisraeli sektorid esindatud olnud,
ja oleme taas küsimuse juures: kas Hamas osaleb selles või mitte.
Hr Oren, teie lõpulause.
- Netanyahu tegi valitsuses vangerdusi valedel põhjustel -
poliitiliseks ellujäämiseks,
mitte et ta oleks äkki valgust näinud ja tahtnud edasi liikuda.
Nüüd on võimul paremtiib.
See tähendab, et väljaspool Knessetit on paremtiib nüüd nõrgem
ega suuda blokeerida Netanyahu- Liebermani samme rahu suunas,
kui nood peaks seda tahtma.
Olukord on tegelikult parem kui nädal või kuu tagasi,
sest meil on võimalus, mis ei tähenda küll selle teostumist,
kuid kõigi huvid võivad koonduda mingi progressi suunas rahuprotsessil.
Loodetavasti taotlevad kõik rahu,
olgu Jeruusalemmas, regioonis või maailmas.
Aitäh saates osalemast, hr Diab, hr Oren ja hr Zalzberg!
Aitäh vaatajaile! Kohtumiseni järgmine nädal!
Kui äsjane saade teile meeldis,
siis TV7 Iisraeli tööd saab toetada
ekraanilolevate kanalite kaudu.
Jeruusalemma Stuudio
valmib tänu teie annetustele.
Tõlge: Monika Jaaguri