Tervetuloa Jerusalem Studioon!
Kansainvälinen yhteisö on julistanut pyrkivänsä käynnistämään -
Israelin ja palestiinalaisten poliittisen prosessin.
Se herättää kysymyksiä neuvottelujen elinkelpoisuudesta -
Lähi-idän myllerrysten keskellä.
Tästä keskustelevat professori Hillel Frisch Begin-Sadat -keskuksesta, -
Elhanan Miller, Alueellisen ajattelun foorumin tutkija, -
sekä analyytikkomme Amir Oren.
Venäjä ja arabimaat ovat puhuneet neuvottelujen käynnistämisestä.
Sitä ennen amerikkalaiset tekivät pohjatyötä kulissien takana, -
jotta tällainen aloite olisi mahdollinen lähitulevaisuudessa.
Mitä on meneillään?
Mukana on kahdenlaista laskelmointia.
Se on yksinkertaista, vaikka itse asia on monimutkainen.
Toinen niistä on: -
"Kumman hinta on suurempi, passiivisuuden vai aktiivisuuden?"
Toinen on: "Yritetäänkö nyt aloittaa jotain, joka pian osoittautuu turhaksi?"
Jos näin on, ei kannata edes yrittää.
Nyt monet yrittävät aloittaa prosessin, -
koska passiivisuuden hinta näyttää suurelta.
Mutta se, tuottaako se tulosta, riippuu kahdesta vallansiirrosta, -
presidentti Obaman ja Mahmud Abbasin.
Voidaan myös kysyä, mitä tapahtuu, kun Israel saa uuden pääministerin.
Herra Miller, yritän ymmärtää tätä tilannetta.
Aloitteen teki Ranskan ulkoministeri Laurent Fabius, -
jota seuraa nyt uusi ulkoministeri Jean-Marc Ayrault.
Hän ajaa tätä sunnimaista koostuvan Arabiliiton kanssa.
Niillä on intressejä myös Israelin suuntaan.
USA:n varapresidentti Joe Biden vieraili Israelissa hiljattain.
Hän viestitti kansainväliselle yhteisölle ja amerikkalaisille, -
että Israel ja palestiinalaiset eivät ole kiinnostuneita aloitteesta.
Tekeekö kansainvälinen yhteisö nyt asialle jotain?
Palestiinalaiset ovat innoissaan Ranskan aloitteesta, -
koska se antaa uhkavaatimuksen Israelille.
Jos sopimukseen ei päästä tavoiteajassa, -
noudatetaan YK:n päätöslauselmaa.
Palestiinalaiset haluavat sitä, mutta Israel on siitä huolissaan.
Israel ei halua aloittaa prosessia, -
koska palestiinalaiset pitävät kiinni vaatimuksistaan.
Ne ovat vuoden 1967 rajat neuvottelujen pohjana -
ja ennen Oslon sopimusta vangittujen vankien vapautus, -
niiden, joita ei ole vielä vapautettu aiemmilla neuvottelukierroksilla, -
sekä kysymykset aikavälistä ja siirtokuntien jäädyttämisestä.
Netanjahu jäädytti siirtokunnat 2009―2010, -
eikä hän halua tehdä sitä uudestaan, koska se ei tuottanut tulosta.
Näitä palestiinalaiset esittävät neuvottelujen onnistumisen ehdoiksi.
Ennakkoehdoiksi.
Palestiinalaiset eivät sano niitä ennakkoehdoiksi.
On vaikea kuvitella Netanjahun suostuvan mihinkään niistä.
Vastustus on suurta, -
joten en usko neuvottelujen käynnistyvän lähiaikoina.
Professori Frisch, mitä mieltä olette?
Amerikkalaiset ovat olleet pitkään taka-alalla.
Se ei salli nyt kenenkään muun ottavan ohjia -
tässä neuvotteluprosessissa.
Ainoa henkilö, joka todella voisi nyt käynnistää neuvottelut -
on presidentti Obama.
Hän ei anna päätäntävaltaa ranskalaisille.
Herra Oren, Syyrian tilanne on tietysti huolestuttava.
Genevessä etsitään keinoja Syyrian poliittisen prosessin aloittamiseksi.
Ongelmia on muuallakin, -
esimerkiksi Jemenissä ja Saudi-Arabiassa.
Miten tärkeä palestiinalaisten ja Israelin vanha konflikti nyt on?
Sitä on yritetty ratkaista jo monta kertaa.
Siitä on tullut poliittinen kompastuskivi monille poliitikoille.
He ovat epäonnistuneet kerta toisensa jälkeen.
Miksi kukaan edes yrittää viedä tätä asiaa eteenpäin?
Tilanne on todellakin tämä, -
mutta se on epäreilu.
Kun ympärillä kuohuu, -
ei ole oikea aika käsitellä tätä vanhaa konfliktia.
Jos olisi rauhallista, mikä tarve sitä olisi käsitellä?
Palataan historiassa taaksepäin.
Vuonna 1977 presidentti Carter päätti tarttua härkää sarvista.
Tohtori Frisch on Begin-Sadat -keskuksesta.
Ellei presidentti Sadat olisi mennyt Jerusalemiin, -
kaikki osapuolet olisivat ehkä kokoontuneet Geneven konferenssiin.
Israelin tehtyä rauhansopimuksen Egyptin ja Jordanian kanssa -
palestiinalaisten asia oli keskeisin Lähi-idän kysymys.
Kukaan ei aikonut jättää sitä sivuun pitkiksi ajoiksi.
Oli selvää, että siihen palattaisiin jossain vaiheessa.
Presidentti Carter määritteli Israelin siirtokunnat laittomiksi, -
eikä vain diplomaattiseksi esteeksi rauhanprosessille.
Tämä on amerikkalaisten kanta.
He eivät myöskään tunnusta -
Itä-Jerusalemin ja Golanin liittämistä Israelin valtioon.
He palaavat siihen Syyrian sodasta ja muista ongelmista huolimatta.
Nekin Lähi-idän maat, joilla on salaisia suhteita Israeliin, -
Saudi-Arabia ja muut Persianlahden maat, -
sanovat, ettei niiden tunnesiteillä palestiinalaisiin ole merkitystä.
Niiden täytyy puhua korulauseita, ja tämä konflikti on ratkaistava.
Kysymys kuuluu: "Onko aika Israelin puolella vai ei?"
Onko Israelille hyötyä nykytilanteen jatkumisesta?
Hillary Clintonkin on sitä mieltä, että Israelin kannattaa ratkaista konflikti.
Prosessi siis käynnistyy uudelleen viimeistään ensi vuoden alussa.
Herra Miller, herra Oren toi esiin havainnollisia seikkoja.
Mainitsitte, että palestiinalaiset haluavat viedä eteenpäin -
ranskalaisten aloitetta.
Mieleen tulee myös Yhdysvaltojen presidentinvaalit marraskuussa.
Se vaikuttaa ratkaisevasti siihen, -
että palestiinalaiset haluavat viedä eteenpäin ranskalaisten aloitetta.
Tällä viikolla presidenttiehdokkaat Clinton ja Trump kilpailivat siitä, -
kumpi on suurempi Israelin ystävä.
Miten palestiinalaishallinto suhtautuu siihen, -
että Obama oli sen paras ystävä, toisin kuin hänen seuraajansa?
Obama on sanonut, ettei hän aio käynnistää rauhanprosessia.
Palestiinalaisilla ei siis ole toivoa, -
että jotain tapahtuisi Obaman viimeisten kuukausien aikana.
Israelin puolella on kuitenkin kiinnostavaa kehitystä.
Israelilaiset tajuavat, ettei umpikuja aukea kahdenkeskisillä neuvotteluilla.
Lapidin johtamassa Jesh Atidissa ja Herzogin johtamassa oppositiossa -
ollaan siirtymässä arabialoitteen mukaiseen monenkeskiseen malliin.
Nyt ajatellaan, että arabimaiden täytyy painostaa palestiinalaisia.
Nuo puolueet ovat oppositiossa, mutta entä hallituspuolueet?
Ne eivät ole esittäneet vaihtoehtoa.
Likudilla ei ole asiasta yhtenäistä näkemystä.
Jotkut lausuvat korulauseita kahden valtion ratkaisun puolesta, -
toiset vastustavat julkisesti kahden valtion ratkaisua.
Koalition sisällä ei ole painetta edetä asiassa millään tasolla.
Jälleen kerran totean, -
että Israelin kannalta ainut taho, joka voi saada mitään aikaan, -
on Yhdysvallat.
Oslo oli poikkeus tästä säännöstä.
Tuskin koskaan enää kolmas osapuoli pystyy käynnistämään neuvotteluja.
Kaikki riippuu oikeastaan USA:n presidentin tahdosta.
Jos Obaman lausunto pitää, mitään ei tapahdu.
Israelilla on paljon tilaisuuksia keskustella palestiinalaisongelmasta -
tulevaisuudessa.
Mitään ei kuitenkaan tapahdu tämän USA:n hallinnon aikana.
Palestiinalaisongelma ei ole Yhdysvalloille turvallisuusongelma.
Se ei koskaan ole uuden presidentin ensimmäinen asia.
Siihen voi mennä pari vuotta.
Konfliktin ratkaisu on ennen kaikkea Israelin kansallinen etu.
Miksi sitten odottaa USA:n presidentin sanelevan asian?
Israelin sisäisen poliittisen paineen vuoksi.
Kahdenkeskisellä ja monenkeskisellä prosessilla ei ole todellista eroa.
Oslo oli Madridin prosessin jatkumo.
Madridin prosessi oli kahdenkeskisten neuvottelujen sarja, -
johon kuului myös monenkeskisiä neuvotteluja.
Mikä tahansa ratkaisu vaatii palestiinalaisten mukanaoloa.
Se on vain keino ohittaa vaikein kysymys: -
Mitä alueellisia myönnytyksiä -
Lapid, Herzog, Netanjahu tai muut ovat valmiita tekemään?
Montako siirtokuntaa ollaan valmiita tyhjentämään?
Jos siihen ei suostuta, mitä maita suostutaan vaihtamaan?
Israelilaispoliitikot uskovat, että äänestäjät vastustavat myönnytyksiä, -
ja siksi he käyttävät mutkikasta retoriikkaa.
Mitä tulee USA:n uuteen presidenttiin, -
Clinton, Trump ja muut ehdokkaat väittelivät tällä viikolla.
Donald Trumpin puhe oli huvittava.
Hän sanoi olleensa valmis ottamaan riskejä, -
esimerkiksi lähettäessään lentokoneensa tuomaan -
Rudy Giulianin delegaatiota tänne heti 9/11-iskun jälkeen.
Hän ei siis itse ollut mukana.
Hän johti myös Israelia tukevaa kulkuetta New Yorkissa aikana, -
jolloin oli riskialtista tukea Israelia.
Kyse on siis lähinnä symboliikasta.
Hän ei toistanut olevansa neutraali, mutta hän puhui "Israel-Palestiinasta".
Israelin oikeisto ei pidä siitä, -
että Palestiinasta puhutaan kuin se olisi olemassa oleva valtio.
Jos siis republikaanit voittavat marraskuussa, -
mikä ei nyt näytä todennäköiseltä, -
presidentti Trumpista tulee Israelille kiusa.
Hän on kuitenkin sanonut, -
että palestiinalaisten täytyy tulla neuvottelupöytään ymmärtäen, -
että Yhdysvallat on Israelin lähin ystävä, -
ei palestiinalaisten.
Millainen palestiinalaisten asema on tässä aloitteessa verrattuna aiempiin?
Onko heillä motiiveja kääntyä taas kansainvälisten tahojen puoleen -
yksipuolisena askeleena kohti valtion asemaa?
Palestiinalaiset ovat turhautuneita amerikkalaisia kohtaan.
Jos näin on Obaman aikana, -
niin varmasti myös Clintonin tai Trumpin aikana.
Palestiinalaiset eivät siis nyt usko amerikkalaisiin välittäjänä.
Siksi he ovatkin innostuneita eurooppalaisten ja YK:n aloitteesta.
Sitä he haluavat viedä eteenpäin.
Trump puhui tasapuolisuudesta neuvotteluissa, -
mutta veti sitä hieman takaisin APAC:in puheessaan.
Cruz käytti sitä häntä vastaan: "Miten voit puhua tasapuolisuudesta?"
Palestiinalaiset ovat tietoisia tästä dynamiikasta.
Jotta amerikkalaiset voisivat välittää neuvotteluja, -
heidän on osoitettava palestiinalaisille tasapuolisuutensa.
He eivät lähde neuvotteluihin, ellei Eurooppa tai Arabiliitto painosta heitä.
Kysymys teille, professori Frisch: -
EU:n ulkoministeri Federica Mogherini on sanonut useasti -
olevansa kiinnostunut neuvottelujen käynnistämisestä.
Tietyt tapaukset saivat kuitenkin Israelin hallituksen julistamaan -
EU:n kyvyttömäksi osallistumaan minkäänlaisiin neuvotteluihin -
palestiinalaisten ja israelilaisten välillä.
Euroopalla on kuitenkin pelivaraa, -
koska Eurooppa on Israelin tärkein kauppakumppani.
Euroopan byrokraatit hallitsevat nyt tuskin Brysseliäkään.
He eivät ole ratkaisevia missään rauhanprosessissa.
Täällä ei ole mainittu erästä tärkeää osapuolta: -
palestiinalaisjohtoa.
Oslon sopimus aiheutti palestiinalaisten sisäisen välirikon.
Se on valtava este rauhanprosessille.
Minusta Euroopalla ei ole taloudellista vaikutusvaltaa.
Se itse asiassa vie Israeliin enemmän kuin tuo sieltä.
Eurooppalaisten asema ei ole mitenkään merkittävä.
Se heikkenee koko ajan -
ja sen mahdollisuudet vaikuttaa neuvotteluissa vähenevät.
Olette oikeassa, jos keskitytään vain palestiinalaisiin.
Ulkopolitiikassa on kuitenkin meneillään monta asiaa, -
joita uuden presidentin on käsiteltävä.
Venäjänkin kanssa on neuvoteltu -
Ukrainasta ja Syyriasta samaan aikaan.
Rooseveltin "New Dealin" jälkeen tuli Trumanin "Fair Deal", -
ja nyt tulee Trumpin "The Art of the Deal".
Hän mainosti tuota kirjaansa APAC:in puheessaankin.
Hän sanoi sitä kaikkien aikojen menestysteokseksi.
Se kertoo sopimuksenteon taidosta, -
jossa osapuolten väliltä etsitään kompromissi.
Israelinkin täytyy siis tehdä kompromissi.
Ja jos Israel tahtoo jotain eurooppalaisilta, -
Israelin on annettava joltain osin periksi tässä asiassa.
Ranskallahan on veto-oikeus YK:n turvallisuusneuvostossa.
Euroopalla on kyllä jonkin verran vaikutusvaltaa.
Herra Miller, -
miten pitkälti palestiinalaisjohto itse asiassa hallitsee alueitaan?
Palestiinalaisyhteiskunnassa on tapahtunut paljon muutoksia.
Se on jakautunut Länsirantaan ja Gazaan.
Yhteistä hallintoa ei ole.
Olen samaa mieltä siitä, -
että se vaikeuttaa neuvotteluja huomattavasti.
Israelin on siksi vaikea luottaa palestiinalaisiin.
Arafat oli monessa mielessä hankala, mutta ainakin hän hallitsi alueitaan.
Nyt jos teemme sopimuksen Abbasin kanssa, -
hänellä ei ole sananvaltaa Gazassa.
Israelia myös raivostuttaa palestiinalaisten lisääntyvä väkivalta -
Israelin kaduilla.
Sille ei näytä löytyvän ratkaisua.
Suurin arvoitus palestiinalaisten puolella on Abbasin seuraaja.
Saeb Erekat puhui hiljattain Marwan Barghoutin puolesta.
Hän on kuitenkin vankilassa.
Fatahin sisällä ei ole Abbasille luonnollista seuraajaa.
Hän on tarkoituksella päättänyt olla nimittämättä ketään.
Yhdyn täysin Elhananin analyysiin.
Emme tietenkään tiedä, koska Abbas kuolee.
Zimbabwen presidentti on 92-vuotias, -
ja hän asettui nyt ehdokkaaksi seuraavalle kaudelle.
Ehkä Abbasilla on edessään vielä 16 vuotta.
Vallanperimystaistelu on jo varmasti alkanut.
Palestiinalaisten heikkous on aina ollut -
perustuslaillisen järjestyksen puute.
Vallanperimystä eivät säätele mitkään lait, -
ja se on aina ollut heidän akilleenkantapäänsä.
Miten se vaikuttaa Israeliin?
Lain ja järjestyksen puute, ongelmat ja valtataistelut -
heijastuvat Israelin kaduilla väkivaltaisuuksina.
Lain ja järjestyksen puute ja kaaos johtavat väkivaltaan.
Miten Israelin johto suhtautuu tähän?
Se on turhaan yrittänyt taltuttaa viimeaikaista väkivalta-aaltoa.
Tilanteen käsittelystä on annettu erilaisia lausuntoja.
Ydinongelmaan ei kuitenkaan olla puututtu, -
ja se on Israelin ja palestiinalaisten vuosikymmeniä kestänyt konflikti.
Israelin ministerit väittelevät tästä.
Joav Galant kannattaa rauhanomaista vallanvaihtoa, -
johon Israel voisi vaikuttaa.
Likudin radikaalimpi Elkin uskoo, että kaaos palvelee Israelin etuja, -
koska suurin uhka palestiinalaisvaltiolle on kaaos.
Kaaoksessa konfliktia on tietysti mahdotonta ratkaista.
Ministeri Elkin edustaa pikemminkin siirtokuntalaisten etuja -
kuin israelilaisten yleensä tai Israelin hallituksen.
Ministeri Galant halusi sopia -
armeijan eteläisen osaston päällikkönä ollessaan -
jonkinlaisesta järjestelystä Hamasin kanssa.
Palestiinalaisyhteiskunta on jakautunut, -
mutta Israel pyrkii kaksijakoiseen järjestelyyn: -
palestiinalaishallinnon kanssa Länsirannasta, -
ja Hamasin maltillisemman johdon kanssa Gazasta.
Hamasinkin johto on jakautunut sotaisampiin aineksiin, -
Gazan ulkopuolella oleviin ja maltillisempiin aineksiin.
He eivät ole vielä päättäneet, mitä tehdä.
Israel yrittää viivyttää seuraavaa Gazan operaatiotaan -
mahdollisimman pitkään.
Jos he eivät ole päättäneet, neuvotteluja on vaikea käynnistää.
Herra Miller, viimeinen kommentti tästä aiheesta?
Väkivalta-aalto Lähi-idässä, Euroopassa ja Israelin kaduilla -
on antanut Israelille aikaa pohtia -
vaikeita edessä olevia päätöksiä.
Sitä ei nyt painosteta päättämään neuvotteluista.
Se päätös on kuitenkin edessä parin vuoden kuluessa.
Saatte kaikki mahdollisuuden kertoa näkemyksenne siitä, -
mihin suuntaan tämä etenee, -
ja ovatko neuvottelut tässä Lähi-idän tilanteessa mahdollisia?
Neuvotteluilla on edessään vastamäki, -
mutta alastulo on nopea.
Varapresidentti Biden sanoi osuvasti: -
"Poliittisen tahdon puute molemmilla puolilla on suurin este."
Kansa ehkä suostuisi ehtoihin, -
mutta johtajat eivät suostu niihin.
Netanjahu kuitenkin kehotti taas neuvotteluihin.
Herra Frisch, mitä mieltä olette?
Suurin este on palestiinalaisten jakautuminen kahteen osaan, -
jotka ovat käytännössä sisällissodassa keskenään.
Palestiinalaisten yksimielisyys on välttämätöntä rauhanprosessissa.
Kaipaatte Arafatia!
Herra Miller?
Palestiinalaisten jakautuminen on tosiaan suuri este.
Arafat kieltäytyi allekirjoittamasta Oslossa, -
mutta Mubarak käski häntä allekirjoittamaan.
Tulevaisuudessakin arabiliittouman täytyy käskeä palestiinalaisjohtajaa.
Tapahtuuko se jo parin vuoden kuluessa?
Vain jos arabiliittouma alkaa ajaa asiaa.
Onko arabimaailma niin yhtenäinen tässä asiassa?
Voi ollakin.
Jos tapahtuu jokin suuri katastrofi, -
tähän saatetaan kiinnittää enemmän huomiota.
Tässä kaikki tänään. Kiitos, professori Hillel Frisch, -
Elhanan Miller ja Amir Oren!
Kiitos katsojille, näkemiin ensi viikkoon!
Olet juuri katsonut Jerusalem studio -ohjelman.
Mikäli ohjelma oli sinusta antoisa, voit tukea Heaven TV7 Jerusalemia.
Soita 0600-10077 tai käytä ruudun viitenumeroa.
Lahjoittaa voi myös PayPalin kautta.
Lahjoituksesi mahdollistaa Jerusalem studion.
Suomennos: Hannele Lehtoranta