JERUUSALEMMA STUUDIO
Tere tulemast Jeruusalemma Stuudiosse!
26. veebruaril toimusid Iraani Islamivabariigi esimesed
parlamendi- ja ekspertide assamblee valimised
pärast Teherani ja suurriikide vahel sõlmitud tuumalepet,
mis kaotas majandust halvanud sanktsioonid
kuulutas Iraani Lääne vaenlase olulist lähenemist
ja tõi aastaid kestnud regionaalsesse vastasseisu muutuse.
Stuudios on hr Eliezer Tsafrir,
Iisraeli luureameti Mossadi Iraani regiooni endine juht
ja Iraani-teemalise raamatu "Suur saatan ja väike saatan" autor.
Tervitan ka TV7 analüütikut Amir Orenit
ja dr Eldad Pardot, Iraani-eksperti Heebrea Ülikoolist.
Tere tulemast! - Aitäh.
Küsimus teile, hr Oren.
Valimisaktiivsus oli üsna korralik.
Iraani režiimi teatel käis valimas 60% rahvast.
Tulemusi nähti positiivse ja märkimisväärse võiduna
Iraani väidetavale mõõdukale juhile president Hassan Rouhanile
ja tema valitsusele
pärast edukat tuumalepingu sõlmimist suurriikidega.
Iraan säilitas õiguse tuumaprogrammile,
sai leevendust sanktsioonidest vaevatud majandusele
ja vabanes ca 100 mlrd USD,
mis aitab Iraanil 21. sajandi üle oma haaret uuel moel tugevdada.
Kuidas neid valimisi tõlkida võiks?
Oleme siin, et püüda toimunut tõlgendada
ega tohi kaamerate pärast seda peljata.
Kuid kutsuksin ettevaatusele
mitte näha toimunus liiga palju ja liiga vara.
See oli märkimisväärne sündmus,
kuid seni on see vaid üks verstapost väga pikal teekonnal.
Seda võib veel ümber pöörata.
Mõju on positiivne,
kuid antud trendi vaenlased võivad selle tühistada.
Oli president Khatami ja siis käänati kõik tagasi.
Nüüd on president Rouhani. See on dialektiline.
Kui suur saatan ja väike saatan teavad, kuidas reageerida
ja positiivset muutust julgustada, tekib dialoog.
Aga sündmust ennast võib ikka veel peatada ja sellele tagasikäiku anda.
Küsimus teile, dr Pardo, tegeliku olukorra teemal.
Ekspertide assamblee suhtes
kehtestati mingid piirangud
ülemjuht ajatolla Ali Khamenei poolt.
Mõõdukad taotlesid valimistel
rohkem võtmekohti.
Neil õnnestus saavutada mõningat edu, kuid see on piiratud,
kuna konservatiividel õnnestus peale suruda oma tahe,
mis puudutab peamisi otsustusvaldkondi.
Selgitage veidi seda keerukat dünaamikat.
Esiteks, Iraanil pole parlamenti. See on Majles-e Showrā-ye,
mis tähendab Islami konsultatiivnõukogu.
Nad valitakse nõukokku, et nad juhile nõu annaksid.
Nõu võib olla seaduste vormis, mis lähevad Eestkostjate nõukokku,
mida kontrollib täielikult ülemjuht.
Nemad otsustavad, millised seadused rakendatakse
ja isegi kui seadused vastu võetakse,
siis juriidiline juhtorgan on ülemjuhi täieliku kontrolli all.
Ka ülemjuhi kantselei on otsekui teine valitsus.
Tal on esindajad igal pool -
igas ministeeriumis, armeeüksuses ja organisatsioonis.
See mingil määral lubab Iraani ühiskonnal,
mis koosenb mitmetest rahvusrühmadest,
osaleda, asju avalikult arutada ja muud sellist.
Võim on siiski Khamenei käes.
Tema ainus nõrkus on selles, et ta on inimolend ega ela igavesti.
2011. a otsustas ta USAga läbirääkimisi alustada,
kui presidendiks oli Ahmadinejad,
et kindlustada üleminekuaeg ja oma pärand.
Ja kõik läheb plaanipäraselt.
Hr Tsafrir, seoses ajatolla äsjakuuldud plaanidega -
kuulduste järgi pole tal kaua elada jäänud,
kuna erinevatel andmetel on tal 4. staadiumi vähk,
nii et tal on tegemist.
Iraanis on ka uus reaalsus,
kus paljud valimistel osalenud noored
on oma arvamust avaldanud, mis on tekitanud väljakutseid.
Ta siiski dikteerib Iraanis toimuvat ja teeb otsuseid oma nägemuse,
mitte parlamendi ehk madžlise järgi.
Kuidas mõjutab see dünaamika ülemjuhi otsuseid?
See võib olla võtmeküsimus:
Kes saab Ali Khamenei asemikuks?
Tema terviseolukorra tõttu.
Keegi ei tea, kes tema troonipärijaks saab.
Olen nõus seniräägituga.
Me ei tohiks liialdada oma arusaamaga
reformistide ja liberaalide "suurest võidust" neil valimistel.
Minu arvates on nüüd põhiküsimuseks,
mis saab tulevikust.
Ühel pool on Revolutsioonikaart,
kes on peamine Khameneid toetav jõud.
Ja teisest küljest,
valimistulemused on mingiks sümptomiks
Iraani tuumalepingu viimatistest tagajärgedest.
See tähendab, et probleemid Iraaniga
lükati edasi tulevikku.
Kõik teavad, vähemalt luureagentuurid
ja kõik Lääne meediaväljaanded,
et Iraan järgib endiselt oma karmi poliitikat
sihiga kunagi tuumariigiks saada.
Ja see on suur oht
koos tavaohuga sunniitlikule maailmale
seoses kurjuse teljega -
šiiitlikud Iraan ja Iraak,
Süüria alaviidi režiim ja Hezbollah,
ning lisaks houthid Jeemenis.
See on minu meelest oht
ning "liberaalsetest" Rouhanist ja Rafsanjanist rääkides
peame meeles pidama,
et Rouhani oli tuumaprogrammi algataja.
Naaseme selle teema juurde hiljem.
Ja Rafsanjani oli terrorirünnaku taga Argentiinas.
Nii et ärge mõelge, et tegemist on inglitega.
Aitäh. Naaseme ka nn kurjuse telje teema juurde hiljem.
Hr Oren, teie vastus.
Hr Tsafrir ja dr Pardo on Iraani eksperdid.
Peaksime vaatama seda ka politoloogia ja ajaloo aspektist,
mitte ainult Iraani ekspertide vaatevinklist.
On mitmeid ajaloolisi näiteid.
Hr Tsafrir ütles, et Rafsanjani oli terrorist, ja oligi.
Nii oli kunagi ka Ariel Sharon,
aga hiljem peaministriks saades muutus tema poliitika mõõdukamaks.
On ka teisi näiteid. Samas kui võtta Khatami,
ära keelatud reformistlik president, kelle pilti ei tohi nüüd näidata,
on see nagu Trotski, kes oli kunagi juht.
Tema eelkäijad Banisadr ja Bazargan, kes alustasid revolutsiooni,
kuid polnud seejärel enam piisavalt ekstreemsed.
Tõuseb kaks küsimust.
Ma pole nõus võrdlusega meie inimeste suhtes.
Hea küll. Kes on meie inimesed? - Kõik.
Minu meelest on siin kaks küsimust.
Esiteks, kas Iraani Islamivabariigi puhul on rõhk islamil või Iraanil?
Kas režiimi kaalutlused on pigem pärsialikud?
Ja ka pärslaste ja iraanlaste vahel on erinevus.
Vaid pooled iraanlastest on pärslased, seal on ka asereid ja teisi.
Aga suur, iidne Pärsia impeerium on muidugi väga uhke.
Neil on pikad traditsioonid ja pärand
ning geopoliitilised huvid, lahus šiiitlike moslemite identiteedist.
Kui nad on rohkem pärslased kui islamistid, näeme peagi tulemusi.
Teine küsimus - kuidas saab süsteem sünnitada kellegi,
kes tegutseb süsteemi vastu? Nagu LeClerc või Gorbatšov.
Kas Rouhani, kelle määras süsteem,
nagu ka kõik teised valitud ametnikud, kel lubati valimistel osaleda,
suudavad töötada süsteemi sees, et seda kalibreerida,
mitte kukutada, vaid püüda seda kohandada uue reaalsusega?
See on tõsine küsimus. Viimasel kolmel aastal
toimusid kõnelused Lääne ja kogu maailmaga
ning samas ka ekstremistide aktiviseerumine mitmel tasandil.
Sõjaline tehnoloogia, ballistilised raketid jne;
kohaliku rahva rõhumine;
poomised ja muud koledad asjad, mida Iraani opositsioonile kohaldati,
ja terrorism kogu Lähis-Idas.
Küsimus on selles, kas see on nagu lennurajale lähenev lennuk,
mis vajab maandumiseks väikest tõuget
või õhku tõusmiseks tõuget vajav lennuk. Raske öelda.
Kas see on Iraan, kes täna ekstreemseid manöövreid korraldab,
et 10 aasta pärast tunnelist tuumariigina välja karata,
kogu Lähis-Idas terrorismi levitada ja opositsioon neutraliseerida
või on asi tasakaalus ja mainitud ajaloolistes protsessides?
Tean, mida Khamenei tahaks näha, aga ta ei saa kontrollida oma pärandit.
Olen kindel, et neil on plaan ja isegi kokkulepe järglase suhtes
Khamenei, Rouhani ja Rafsanjani vahel.
Aga see ei tähenda, et see nii läheks. Keegi ei saa ajalugu kontrollida.
See õigustatud küsimus toob meid järgmise teema juurde.
Peaksime vaatlema seda kohalikus kontekstis.
Hr Tsafrir, Iraani välisminister Zarif oli üks võitjaid tuumakõnelustel.
Tema juhtis Iraani esindust kõnelustel USA välisministri Kerry
ning EL välispoliitikajuhtide Ashtoni ja Mogheriniga
ning suutis Iraani huve edendada.
Ta väitis pärast edukaid kõnelusi,
et Iraan tahab tugevdada ja revideerida
oma regionaalseid pürgimusi.
Nad teavitasid ka Hezbollah't ja teisi rühmitusi regioonis,
et uuendavad oma toetust
nende püüdlustele regiooni kontrollida,
et väidetavalt rahu ja julgeoleku poliitikat edendada.
Iisrael, Saudi Araabia ja teised riigid, kellele see muret teeb,
peavad seda pigem terrorisimi edendamiseks.
Kuidas sobib see kokku nende regionaalsete pürgimustega?
Kuulsime möödunud aastal
tähtsatelt Iraani juhtidelt mitmeid avaldusi,
et Iraanist saab regioonis taas impeerium.
See on suur trend Iraanis,
ükskõik, kes võimul on.
Kui räägitakse impeeriumist ja tuumapürgimustest,
siis iraanlaste enamus ja kõik noored, kes on muidu režiimi vastu,
toetavad seda ja avalikus arvamuses mingit muutust pole.
See on meie jaoks probleem. Kuid tuleb meeles pidada,
et alles täna
kuulsime Iraani raketikatsetusest.
See tähendab, et nad jätkavad oma poliitikat.
Nagu ütlesin, leping ja valimised
on vaid Iraani probleemide tulevikku edasi lükkamine.
Hr Oren? - Kaks mõtet. Mis puudutab raketikatsetust,
siis see on topeltsignaal.
Revolutsioonikaart signaliseerib Iraani mõõdukatele,
et võite ju näppida majandust ja välissuhteid,
aga meie käes on võim ja võime teie plaanid nullida.
Kuna USA ja Iisrael korraldasid alles hiljuti Iisraelis ühisõppuse
nimega Juniper Cobra,
kus simuleeriti peamiselt reaktsiooni Iraani rünnaku vastu,
siis raketikatsetused on otsekui dialoog Iraani, Iisraeli ja USA vahel.
Teine mõte.
Paljud iraanlased kuulevad oma esivanematelt
Mossadeqi ajast, populaarsest peaministrist,
kes tahtis natsionaliseerida nafta ja tegutses brittide vastu.
Britid ja tollal naiivsed ameeriklased
kukutasid Mossadeqi ja tugevasid šahhivõimu.
See on iidne ajalugu. Samahästi võiks öelda,
et Briti mandaat naaseb Palestiinasse, Iisraeli.
See ei oma täna tähtsust.
Sellise propaganda viljelemisel tuleb millalgi sein ette.
Iraani noored kasutavad internetti ja teavad, mis toimub.
Nad tahavad kaupu nagu Läänes ja normaalset elatustaset.
Ükski režiim ei saa sellega võidelda. Küsimus on: millises tempos
tuleb moderniseerimine ja ühiskonna avanemine.
Üks metsik mõte: President Obama
võib tahta veel üht viimast käiku oma ametiaja lõpus -
visiiti Teherani, nagu ta taastas ka suhted Iraaniga.
See on võimalik. Kui seda ei juhtu, kustutage see lindistus.
Veel üks mõte. Iraan ei ole oma saatuse sepp Lähis-Idas.
Vladimir Putin on näidanud Iraanile, et tema juhib mängu
ja Iraan on vaid kesktaseme võim
ning kui nende huvid põrkuvad, tuleb Putini juhiseid järgida,
seda eriti Süürias. - Naaseme Vene aspekti juurde.
Nagu ütles Hr Tsafrir
ja nagu dr Pardo on viimastel aastatel korduvalt öelnud,
siis mis puudutab Iraani noorte pürgimusi,
kes tahavad murrangut ja ühiskonna avanemist,
eriti suurlinnades ja Teheranis,
on probleem võtmeteema haridusega.
Hariduse osas režiim aga järgi ei anna
ning juurutab teatud nägemusi globaalsest võimust jne.
Rääkige sellest.
Haridus on impeeriumiteemaline.
See võib olla islami-, aaria- või Pärsia impeerium.
Mõte Iraani saatuse realiseerumisest alates Kyrosest,
mis ühendab rahvad, omab parimat kultuuri jne on väga võimas.
Kuidas tõlgitakse see noortele?
Kas püütakse saada maailmakultuuri või -kino või millegi muu keskuseks
või jätkatakse praegust tegevust?
Kuulsime brittide teemat.
Viimase valimiskampaania ajal
püüdsid Iraani nn printsiplistid kujutada teist parteid briti agentidena.
Iraanlased kardavad ikka veel britte. Aga see ei toiminud.
Seepärast tabas neid väike kaotus.
Kontroll on endiselt konservatiivide käes.
Samuti tuleb meeles pidada,
et ka paljud nn mõõdukad ja liberaalid on tegelikult konservatiivid.
Näiteks Ali Motahari.
Ja Ali Larijani, kes on Khamenei parim sõber
ja kelle vend on kohtunikekogu juht.
Ta on alati olnud tark, tasakaalukas mees,
nagu Rafsanjani, Rouhani jt,
kes osalesid aastaid terrorismis ja teevad seda vist ikka veel.
Kas neid peetakse nüüd mõõdukateks?
Neid peetakse tsentristideks ja Iraanis ei räägi keegi tõtt.
Neil puudub tõerääkimiskultuur. Kõik valetavad maailmas,
kuid Iraanis lihtsalt ei räägita tõde.
Nii pole teada, mida nad tegelikult tahavad.
Osa revolutsioonikaartlastest tahaksid privatiseerimist
ja saada osa riiki saabuvast rahast.
Nad tahaksid võtta oma osa
ja selle enda, mitte valitsuse rahaks teha.
See on keerukas protsess. Meil on oht arvata,
et parim viis kõike kontrolli all hoida on omada vaenlasi
ja saata kõik problemaatilised isikud välismaale võitlema,
Süüriasse, Jeemenisse ja mujale.
Kindlasti. Räägime nüüd kõneluste regionaalsest aspektist.
Nagu ütlesite, hr Tsafrir, Iraanil on regioonis liitlased.
Varasem vaenlane Iraak on nüüd peamiselt šiiitlik
ja võitleb ISISe vastu.
Iraan aitab Iraagi praegusel šiiitlikul valitsusel
sunniiitliku ISISega võidelda.
Iraan toetab ka oma šiiitidest vendi Süürias ja Liibanonis
ning ka houthi mässulisi Jeemenis.
Isegi Hamasi.
Iraan toe teemal sunniitlikule Hamasile on palju spekulatsioone.
Hamas on seda eitanud,
kuid viimatised raportid on veidi erinevad.
Iraan püüab regioonis oma tahet peale sundida
ja erinevatele riikidele oma pitserit panna.
Kuidas need valimised seda regiooni võtmes peegeldavad?
Teatud mõttes on see küsimärk,
kuidas uusi valimistulemusi ellu viia.
Viimased 20 aastat lootsid kõik,
et Iraani rahvas korraldab vasturevolutsiooni.
80% pärast revolutsiooni sündinud noortest
tahavad radikaalset muutust ja naasmist mõistlikkuse juurde.
Nad tahavad õigusi, internetti, teksaseid, huulepulki ja kõike.
Praegu tänu tuumalepingule
Iraani tagasi voolavale rahale
on väsinud rahvas, sh need 80%,
olukorra suhtes lootusrikkad.
Neil on vähem energiat revolutsiooni järele haarata.
Me ei tea, millal see tagasi tuleb.
Arvan, et Iraani režiim
jätkab oma radikaalset ja negatiivset poliitikat
regioonis ja pea kogu maailmas,
isegi Lõuna-Ameerikas ja Aafrikas.
Varem või hiljem saab Iraani avalik arvamus uuesti aru,
et ainus lootus on režiimi muutmine.
Iisraelil oli kunagi kuulus kaitseminister.
Kuna hr Tsafrir ei luba mul nimesid mainida, jääb ta anonüümseks.
Ta korraldas katastroofi, kuid ütles hiljem, et südametunnistus on puhas.
Tollane välisminister ütles:
Südametunnistus on puhas, sest ta ei kasuta seda kunagi.
Iraanil pole südametunnistuspiinu, kui otsustab kurssi muuta
ja isegi endisi liitlasi reeta.
Seda illustreerib hr Tsafriri isiklik lugu.
Ta oli üks Iisraeli sidepidajaid kurdidega,
kes aitasid Iisraeli ja Iraani Iraagi vastu.
Kui aga šahh otsustas Saddam Husseiniga lepingu sõlmida,
jäeti kurdid ja hr Tsafrir maha ja nad pidid ise hakkama saama.
Iraan teab, et tegutseb njuutonlikus universumis.
Igale väljaläkitatud jõule on vastujõud,
näiteks saudid, Iisrael või USA.
Ta ei taha liiga palju suruda, sest siis surutakse talle vastu.
Tal on mõningad elulised huvid lähinaabruses.
Näiteks Iraak. Eriti šiiitlik lõunaosa,
kuid ka Bagdadi valitsus, on Iraanile väga tähtis.
Liibanon on vähem tähtis.
Süüria on tähtis, kuid mitte nii tähtis kui Iraak.
Nii võib nendega kokkuleppele jõuda.
Dr Pardo, saateaeg on otsakorral,
aga ühe lausega - kuidas olukord lähiajal areneb?
Elame, näeme. Asjad võivad liikuda mõlemas suunas.
Revolutsioonikaartlaste, konservatiivide ja Khamenei visioon
võib materialiseeruda.
5-10 aasta pärast võime näha üliohtlikku kohalikku supervõimu.
Samas õpivad nad teiste kombel aja jooksul, et võimul on piirid.
See võib viia järkjärgulise muutuseni.
Hr Tsafrir? - Arvan, et viimastel aastatel toimunu jätkub.
Ma ei oska öelda, kui kaua.
Hr Oren, mida veel välja pakute lisaks Obama Teherani-visiidile?
Tahaksin neid pakkumismänge kellegi teise raha eest teha.
Olen optimistlik. Kui kohtume siin kümne aasta pärast,
mida me teie egiidi all kindlasti teeme,
võime näha, et veebruaris toimunu
oli üks esimesi vastuevolutsiooni sündmusi.
See pole kontrarevolutsioon, vaid kontraevolutsioon,
mis loodetavasti õnnestub.
Andsite vist esimesena Obamale mõtte Teherani sõita.
Aitäh, Eliezer Tsafrir ja Amir Oren, saates osalemast!
Aitäh, dr Eldad Pardo!
Aitäh vaatajaile! Kohtume järgmine nädal!
Kui äsjane saade teile meeldis,
siis TV7 Iisraeli tööd saab toetada
ekraanil nähtavate kanalite kaudu.
Jeruusalemma Stuudio ja teised saated
valmivad tänu teie annetustele.
Tõlge: Monika Jaaguri