Tervetuloa Jerusalem studioon!
Syyrian verinen sota on vaatinut jo yli neljännesmiljoonaa kuolonuhria.
Toiveita herätti YK:n välittämä rauhankokous Genevessä -
poliittisen prosessin aloittamiseksi.
Toive osoittautui pian kangastukseksi, -
mikä kertoo tilanteen mutkikkuudesta.
Syyrian sodan ratkaisuyrityksistä keskustelevat tänään -
Jonathan Spyer, Lähi-idän foorumin vanhempi tutkija -
ja kansainvälisen politiikan Rubin-keskuksen johtaja, tervetuloa, -
sekä Owen Alterman, -
Turvallisuustutkimuksen instituutin tutkija, tervetuloa, -
sekä analyytikkomme Amir Oren.
Rauhanneuvotteluja on yritetty aloittaa monta kertaa.
Siinä on epäonnistuttu kerta toisensa jälkeen.
Tällä kertaa neuvottelut toteutuivat, mutta sitten kaikki romahti.
Tulos ei ollut useimpien osapuolten toiveiden mukainen.
Rauha olisi vain yksi seuraus heidän toivomastaan ratkaisusta.
Koska yksikään osapuoli ei nyt ole saamassa tavoitettaan läpi, -
he keskittyvät nyt kiireellisimpiin asioihin taistelukentällä.
Venäjän johtama miniliittouma on saamassa yliotteen.
Siihen kuuluu Venäjä, Iran, Hizbollah ja Bashar Assad.
Käsittelemme sen menestyksen syitä myöhemmin.
Muut osapuolet eivät ole yhtä määrätietoisia -
kuin Putin kumppaneineen.
Herra Alterman, -
Neuvottelut on keskeytetty, -
kuten YK:n Syyrian-lähettiläs Staffan de Mistura sanoi.
Yhdysvallat pitää Venäjää epäonnistumisen syynä, -
vaikka muut tahot esittävät monia eri syitä.
Amerikkalaiset osoittivat pian syyttävällä sormella Venäjää -
ja sen liittolaisia Irania ja Syyrian presidentti Assadia.
Samalla he etsivät syntipukkia.
USA ei oikein näytä tietävän, -
ketä syyttää ja miten tämä pulma pitäisi ratkaista.
Ei USA toki itseään eikä liittolaisiaan syytä.
Venäjän syyttäminen on hyväksi sen suhdetoiminnalle.
Venäjän toiminta ei ole ollut moitteetonta, -
mutta epäonnistumisen todellinen syy on osapuolten erilaiset odotukset.
Venäjän liittouma uskoo voivansa voittaa sodan -
ja saada sitä kautta paremman tuloksen.
Kapinallistenkin kannattaa jatkaa taistelua.
He eivät voita mitään neuvotteluissa.
Molempia tyydyttävä sopimus ei ole mahdollinen.
Herra Spyer, -
tarkastellaan tilannetta laajemmasta näkökulmasta.
Venäjän tultua mukaan konfliktiin -
Putin on yrittänyt houkutella kurdeja liittolaisikseen.
Venäjä, Assadin joukot ja liittolaiset ovat yhä kovemmin ponnistelleet -
kukistaakseen Vapaan Syyrian armeijan -
ja ne, joita länsi pitää maltillisempina syyrialaisryhminä.
He keskittyvät kolmeen pääryhmään ― hallintoon, kurdeihin ja Isisiin.
Heidän kanssaan he voivat sitten neuvotella, -
tai taistella yhtenäisemmässä rintamassa.
Syyrian hallinnolla ei ole syytä jatkaa neuvotteluja.
Silti se syytti kapinallisryhmiä, -
kuten Vapaan Syyrian armeijaa ja Riadin kokouksen oppositiota -
neuvottelujen epäonnistumisesta.
Mitä on meneillään?
Venäjän väliintulon tavoite näyttää olevan -
Syyrian kaikkien sunni- kapinallisjärjestöjen tuhoaminen -
Isisiä lukuun ottamatta.
Se on maantieteellisesti järkevää.
Venäjän väliintulon taustalla oli kapinallisten eteneminen -
kohti tiheästi asuttua Latakian provinssia, -
joka on hallinnon ydinaluetta.
Venäläiset tulivat ensi sijassa pysäyttämään sen.
Nyt Venäjä, Syyrian hallinto, Hizbollah ja iranilaiset pyrkivät itää kohti -
yrittäen tuhota ne verrattain pienet alueet, -
jotka ovat yhä muiden sunni- kapinallisten kuin Isisin hallussa.
Se merkitsisi sotilaallista turvaa hallinnon saarekkeelle.
Se on myös poliittisesti järkevää Venäjän kannalta.
Syyriaan jäisi vain kolme osapuolta: hallinnon liittouma, kurdit ja Isis.
Sitten Venäjä ja Syyrian hallinto omisivat -
maailmanlaajuisesti hyväksytyn sodan Isisiä vastaan.
Kun Isis tuhotaan, Venäjän liittouma hallitsisi koko Syyriaa.
Se on siis järkevä poliittinen suunnitelma.
Asiaa mutkistaa se, -
että Turkki ei edes tunnusta YPG:tä, merkittävintä kurdiarmeijaa.
Yhtäkkiä se nousisi -
kahden suuren osapuolen, Assadin ja Isisin, rinnalle.
Se riippuu siitä, miten tämä konflikti määritellään.
Siellä käydään ainakin kahta eri sotaa.
Toinen on Assadin sota vastustajiaan vastaan.
Häntä vastustavat oppositioryhmät, Jabhat al-Nusra ja Isis.
Toinen on USA:n johtaman liittouman sota Isisiä vastaan.
Se ei ole sama sota kuin ensin mainittu.
Osa siitä tapahtuu Syyriassa, mutta suurin osa Irakissa, -
koska amerikkalaiset pitävät sitä yhtenä taisteluna.
Venäjä voi taistella Isisiäkin vastaan, -
mutta se ei ole sen päätavoite.
Amerikkalaisten näkökulma on maailmanlaajuinen.
Owen Alterman kirjoitti juuri artikkelin presidenttikilvasta -
ja siitä, mitä on odotettavissa seuraavan presidentin ulkopolitiikalta.
Mutta niin kauan kun Obama on vallassa, tietyt asiat ovat etusijalla.
Venäjä on nyt uhka numero yksi puolustusministeri Carterin silmissä.
Toisaalta Venäjä on kuitenkin sen liittolainen sodassa Isisiä vastaan.
Yhdysvallat ei ole vieläkään vetäytynyt Afganistanista.
Siellä on yhä lähes 10 000 sotilasta.
Irakissa on lähes 4000 sotilasta.
USA:n täytyy huomioida kaikki nämä tekijät.
Mainitsitte kaksi ja puoli sotaa, myös Turkin sodan kurdeja vastaan.
USA osallistuu niihin kaikkiin samaan aikaan.
Siksi Venäjä pystyy nyt määräämään Syyrian sodan tahdin -
ja sen, miten se suunnataan maantieteellisesti.
Tehän kirjoititte tästä hiljattain, herra Spyer.
Haluaisin kuulla myös teidän mielipiteenne, herra Alterman.
USA on liittoutunut kurdien kanssa taistelussa Isisiä vastaan.
Nyt Venäjä kosiskelee kurdeja liittoumaansa.
Se kutsuu heitä vaikutusvaltaisemmaksi kumppaniksi -
Syyrian kolmijakoiseen tilanteeseen.
Vuoden 2015 aikana -
maltilliset joukot voittivat vain 1 % maa-alasta.
He ovat menettäneet sen alle viikossa ja menettävät koko ajan lisää -
Venäjän, Assadin ja Iranin liittoumalle.
Miten USA suhtautuu tähän, ja mikä on sen suurin huolenaihe?
Obaman hallinto pelkää joutuvansa jumiin.
Heti alussa se teki selväksi, että se pysyy erillään Lähi-idän sodista.
Se on luonnehtinut Obaman politiikkaa alusta alkaen.
Nyt republikaaniehdokkaat kritisoivat sitä politiikkaa, -
mutta eivät vain he, vaan myös New York Timesin Roger Cohen -
ja vasemmisto, joka on huolissaan Syyrian humanitaarisesta kriisistä.
Heidän mukaansa se johtuu USA:n johtajuuden puutteesta.
Kritiikkiä on paljon, mutta konkreettisia vaihtoehtoja vähän.
Kiinnostusta ei ole Irakin sodan kaltaisiin sotatoimiin.
Amerikkalaisilla on myötätuntoa kurdeja kohtaan.
He ovat maltillisempia ja mahdollisia USA:n liittolaisia.
Kritiikki kuitenkin vaimenee, kun kysytään, miten Turkin suhteille käy, -
ja mitä suurempi osallisuus Isisin vastaisessa sodassa merkitsisi -
USA:n armeijalle.
Jonathan Spyer?
On mielenkiintoista, -
että USA tekee yhteistyötä sekä Irakin että Syyrian kurdien kanssa.
He ovat toistensa vihollisia.
Irakin kurdit ovat kurdien demokraattipuoluetta -
ja Syyrian kurdit PKK-mielistä PYD-puoluetta.
Yhteistyö tuottaa kuitenkin tulosta, -
ainakin Syyriassa, josta tänään keskustelemme.
Se liittouma pyrkii saartamaan Raqqan -
etenemällä sen itä- ja länsipuolelle.
Ilmeisesti jossain vaiheessa se aikoo hyökätä Raqqaan.
Se etenee itäpuolen autiomaassa.
Se on katkaissut valtatie 47:n, joka yhdistää Raqqan Mosuliin.
Raqqan länsipuolella se valloitti Tishreen-sillan, -
joka oli viimeinen Isisin hallitsema silta Eufratin yli.
Jos Raqqaan hyökätään, Isis ei saa apujoukkoja Alepposta, -
vaan he joutuvat kiertämään kaukaa eteläpuolelta.
Poliittisesti tämä liittouma on kuitenkin hämmentävä.
Amerikkalaiset korostavat, -
ettei liittouma ole millään tavoin poliittinen, -
vaan ainoastaan sotilaallinen.
Kurdit tajuavat, että USA tahtoo heidän kukistavan Raqqan, -
mutta koska siinä ei ole mitään poliittista, -
he eivät ole siihen kovin sitoutuneita.
He tekevät yhteistyötä myös Venäjän joukkojen kanssa.
Ja kuten täällä mainittiinkin, se onkin aivan eri sota.
Tämä on mutkikas peli Venäjän, USA:n ja kurdien välillä.
Kurdit ovat kummankin ystäviä sitoutumatta täysin kumpaankaan.
Palataanpa keskeytyneisiin neuvotteluihin.
Turkki varmisti, etteivät kurdit osallistu niihin.
Saudi-Arabia, Assadia tukevan Iranin arkkivihollinen, varmisti, -
että islamistirintamaan kuuluva Jaish al-Islam osallistuu niihin.
Miten tämä kaikki toteutetaan neuvotteluissa -
ja millainen on Venäjän ja kurdien, -
sekä USA:n ja kurdien välinen luottamus?
Sillä ei oikeastaan ole väliä.
Sata vuotta sitten presidentti Wilson puhui -
"avoimista, julkisesti solmituista sopimuksista".
Ratkaisevaa ei ole se, mitkä järjestöt ovat edustettuna, -
muuta kuin symbolisesti.
Jos vastahakoista osapuolta ei edusta kukaan, sopimusta ei tule.
Saudeille voi olla tärkeää sanoa, -
että he ovat estäneet jonkun tulon neuvotteluihin, -
mutta jotakin kautta nämä täytyy kuitenkin olla edustettuna.
Ilmaiskut eivät ole enää muodissa.
Sanotaan, ettei ilmasta käsin voi voittaa.
Venäjä on näyttänyt, että jos siviiliuhrit eivät huoleta, -
pommitukset voivat olla tehokkaita.
Amerikkalaiset kärsivät liittoumansa rajoitteista, -
myös Nato-liittouman, koska Turkki kuuluu siihen.
Venäjän ei tarvitse ajatella kuin omaa etuaan.
Se on sidoksissa Assadiin, -
mutta se voi myös luopua Assadista tarvittaessa.
Mitä laajempi liittouma, sitä tehottomampi se on.
Tämä näkyi hiljattain siinä, -
kun Kanadan Justin Trudeau veti pois kuusi hävittäjää.
Demokraattista liittolaista ei voi hallita sen johtajan vaihtuessa.
Se on totta. Tilanne on mutkikas.
USA:lla on kova työ pitää liittouma koossa.
Se ei itsekään halua sitoutua liian paljon.
Obaman hallinto pelkää tulla vedetyksi johonkin suohon.
Saudi-Arabialla olisi suurimmat intressit puuttua peliin.
Se uhkasi lähettää maajoukkoja muka Isisiä vastaan, -
eikä suinkaan Assadia vastaan!
Nähtäväksi jää, toteutuuko se uhkaus.
Eräs mielenkiintoinen seikka amerikkalaisista: -
heidän mukaansa viimeaikaiset voitot Isisistä ovat johtuneet -
pääasiassa eurooppalaisten mukaantulosta.
Eurooppalaiset sanovat puolestaan, että se on venäläisten ansiota.
Kaikki kiittelevät sitä osapuolta, joihin heillä on intressejä.
Mitä mieltä USA on siitä, -
että Venäjän linja toimii paremmin kuin sen oma?
Venäjällä ei ole samanlaisia rajoitteita kuin USA:lla.
Sen ei tarvitse vältellä siviiliuhreja eikä olla niin varovainen.
USA ei pysty tekemään sellaisia asioita.
Raa'asti sanottuna Venäjällä on siksi taktinen etu taistelukentällä.
USA:n täytyy siltäkin kannalta punnita sitä, -
miten vahvasti se voi osallistua taistelujen eturintamaan Syyriassa.
Olen samaa mieltä.
Korostaisin, -
että Venäjän voitot ovat olleet huomattavia viime aikoina.
He valtasivat viimeisen ylityspaikan, -
jota pitkin kapinalliset saivat kuljetettua varusteita Alepposta.
Kapinallisten hallitsema Itä-Aleppo on lähes saarrettu.
Syyrian sotaa seuranneet muistavat, -
että kun kapinalliset pääsivät Aleppoon elo-syyskuussa 2012, -
Assadin hallinto alkoi olla vakavasti uhattuna.
Neljä vuotta on kulunut, ja tilanne saattaa kääntyä toisin päin.
Kapina saatetaan eristää ja tuhota Luoteis-Syyriassa.
Se on kapinan sotilaallista ydinaluetta. Voitot ovat siis merkittäviä.
Israel ja Jordania seuraavat varmasti tilannetta tarkkaan.
Jos kapina kukistetaan luoteessa, -
seuraavaksi se yritetään kukistaa Deraassa ja Quneitrassa, -
jotka rajoittuvat Israeliin ja Jordaniaan.
Näiden maiden täytyy huolehtia suhteistaan Venäjään.
Tämä on mahdollinen skenaario Etelä-Syyriassa.
Palataan myöhemmin etelään. Mitä mieltä olette, herra Oren?
Amerikkalaiset ymmärtävät nyt -
varsinkin Irakin, mutta myös Afganistanin sodan jälkeen, -
ettei ole olemassa lopullista, täydellistä voittoa.
Israelissa oli vuosia sitten torakkamyrkky nimeltä "Zbang".
Sitä mainostettiin iskulauseella: "Zbang lopullisesti!"
Se ei tietenkään toiminut lopullisesti.
Sen valmistajat halusivat myydä sitä jatkossakin.
Amerikkalaiset ymmärtävät, -
että sitten kun Mosul ja Raqqa on kukistettu -
ja voitto julistettu, -
voittoa täytyy ylläpitää pakallisilla joukoilla.
Siksi he eivät nyt mene Mosuliin tai Raqqaan.
He haluavat ensin valmistella paikallisia militioita tai heimoja.
Olisi helppoa vain lähettää joukkoja, vallata kaupunkeja ja lähetä kotiin.
Sen jälkeen kaikki romahtaisi ja vihollinen tulisi takaisin.
USA kehottaa kärsivällisyyteen.
Se on luvannut tuloksia lähikuukausina.
Herra Alterman, Raqqan alueella vaikuttaa kaksi pääryhmää.
Ne eivät ole vielä huolissaan venäläisistä, -
koska nämä keskittyvät luoteeseen.
Siellä on Jabhat al-Nusra, joka liittyy sekä al-Qaidaan että Isisiin -
ja muihin islamistiryhmiin, jotka taistelevat myös toisiaan vastaan -
kulkureiteistä ja maa-alueista.
Miten Israel ja Jordania käsittelevät tätä tilannetta?
Nehän seuraavat tilannetta sivusta tällä hetkellä.
Samalla ne kuitenkin koordinoivat toimintaansa Venäjän kanssa.
USA puolestaan on näiden maiden pääliittolainen.
Amir otti esiin tärkeän asian.
Obaman West Pointin puheesta lähtien -
paikalliset kumppanit ovat kuuluneet USA:n strategiaan.
Näin amerikkalaiset yrittävät toimia vieläkin.
Irakissa se strategia oli kuitenkin täydellinen katastrofi.
Irakin armeijan koulutus ja aseistaminen eivät onnistuneet.
Se ei pysty toimimaan Syyrian kapinallisten kanssa.
USA vetäytyy juuri siksi, ettei sen toimenpiteet ole tehonneet.
Mitä tulee etelän tilanteeseen Israelin ja Jordanian kannalta, -
Israelin strategia Syyriaa kohtaan on onnistunut hienosti.
Israel on enimmäkseen pitänyt vihamieliset ryhmät poissa rajalta, -
ja estänyt Hizbollahia saamasta edistyksellisiä aseita.
Se on tehnyt rajan yli humanitaarista työtä.
Syyrian siviilejä, ja eräiden tietojen mukaan taistelijoitakin, on hoidettu -
Israelin sairaaloissa.
Toivottavasti se työ tuottaa hedelmää.
Herra Spyer?
Venäjän ilmavoimat olivat jo aiemmin mukana Lounais-Syyriassa.
Hallinto on viime viikkoina edennyt Deraan provinssissa.
Kapinallisten liike Deraan itä- ja länsiosien välillä on vaikeutunut.
Muistatteko, että kapina syntyi juuri tässä provinssissa?
Tähän asti kapinalliset ovat hallinneet noin 70 prosenttia siitä.
Jordania pelkää, -
että Venäjä käyttää ilmavoimaa niin etelässä.
Venäjä tietysti toimii omien etujensa mukaan.
Olen samaa mieltä Israelin saavutuksista.
Se on ollut yhteydessä kapinallisiin, jotta he pysyisivät poissa rajalta.
Nyt strategit pohtivat, -
mitä seurauksia on hallinnon etenemisestä Lounais-Syyriassa.
Israelin järjestelyt ovat toimineet verrattain hyvin neljä vuotta, -
mutta Venäjän väliintulo muutti kaiken.
Herra Oren, mitä uskotte tapahtuvan lähitulevaisuudessa?
Tilanne jatkuu ja vaikuttaa jatkossakin Israeliin ja koko Lähi-itään.
Kertoisitteko siitä lyhyesti?
En sitten alakaan kertoa Arabian Lawrencesta, -
joka vangittiin Deraassa ja vietiin Damaskokseen.
Niin kutsuttuna mustana syyskuuna vuonna 1970 -
Syyriasta lähetettiin joukkoja Jordaniaan ilman ilmavoimien tukea, -
koska Hafez al-Assad ei halunnut auttaa Salad Jadidin armeijaa.
Israel pelasti tuolloin kuningas Husseinin.
Israel oli valmiina iskemään syyrialaisia vastaan.
Jos Jordaniaa uhataan, Israel puuttuu peliin.
Sille ei ole ollut toistaiseksi tarvetta.
Se on kuitenkin skenaario, johon Israel varautuu.
Herra Alterman, viimeinen lause?
Venäläiset voivat tosiaan hyökätä voimalla lounaassa.
Se voi muuttaa pelin myös Golanilla, mikä toisi Israelille uusia haasteita.
USA:lla on pitkän tähtäimen kysymyksiä siitä, -
mitä sen poissaolo Syyriasta merkitsisi sen maineelle maailmalla.
Herra Spyer, viimeinen lause?
Jotkut uskoivat, että Venäjän väliintulo vaikuttaisi vain paikallisesti, -
mutta se osoittautui paljon merkittävämmäksi.
Venäjän tavoite ei ole vain Assadin hallinnon säilyttäminen, -
vaan muuttaa Syyrian tilanteen täysin.
Jos USA ei ole siellä, Venäjää ei pidättele kukaan.
Tässä kaikki tänään.
Kiitos, Jonathan Spyer, Owen Alterman ja Amir Oren!
Kiitos myös katsojille, näkemiin ensi viikkoon!
Olet juuri katsonut Jerusalem studio -ohjelman.
Mikäli ohjelma oli sinusta antoisa, voit tukea Heaven TV7 Jerusalemia.
Soita 0600-10077 tai käytä ruudun viitenumeroa.
Lahjoittaa voi myös PayPalin kautta.
Lahjoituksesi mahdollistaa Jerusalem studion.
Suomennos: Hannele Lehtoranta