JERUUSALEMMA STUUDIO
Tere tulemast Jeruusalemma Stuudiosse!
2. jaanuaril hukkas Saudi Araabia prominentse šiiitiku juhi,
et saata sõnum šiiitlikule maailmale,
eelkõige oma regionaalsele põhirivaalile Iraanile.
Keset süvenevat regionaalset käepikenduste sõda
tahtsid Saudi monarhid signaaliga moslemimaailmas juhirolli võtta.
Iraani juhtkond reageeris karmilt,
teatades, et saudide tegu toob kaasa "jumaliku kättemaksu",
mispeale vihased iraanlased tormasid Teheranis Saudi saatkonda ründama.
See katkestas niigi pingelised suhted sunniitide ja šiiitide vahel
ja kardetakse kaose süvenemist Lähis-Idas.
Stuudios on dr Nir Boms,
Tel Avivi Ülikooli Moshe Dayani Keskuse teadlane,
TV7 analüütik Amir Oren
ja dr Eldad Pardo, Iraani ekspert Jeruusalemma Heebrea Ülikoolist.
Amir, Iraani ja Saudi Araabia kemplemine
pole midagi uut. See kestab juba pikemat aega.
Näib, et vaakumi tekkimine
pärast USA taandumist teatud Lähis-Ida positsioonidelt
on viinud agressiivsema välispoliitikani
Saudi Araabia ja Iraani poolt. See on tekitanud uued olukorrad,
mis süvendavad regiooni ebastabiilsust. Rääkige sellest.
Tõepoolest. Ligi 45 aastat pärast seda,
kui teine Lääne suurriik Suurbritannia
lahkus Araabia ehk Pärsia lahelt 1960. a-te lõpus,
tekkis sinna haigutav vaakum,
mis viis Iraani, Iraagi ja ka Saudi Araabia võimuvõitluseni.
USA taandumine regioonist
jättis omavahel võimu pärast võitlema
sunniitliku Saudi Araabia ja šiiitliku Iraani.
Iisraelis on tekkinud võimalused, mida võib olukorra tõttu ära kasutada,
Peale jääb ilmselt haritum arusaam,
kui võrdleme olukorda Iraani-Iraagi sõjaga 1980. aastail.
Mõned iisraellased arvasid, et on parem,
kui need rivaalid teineteist peksavad.
Praegu vaatab Iisrael Süüriat ja teisi kohti, mida kohe arutame,
teadmisega, et parem on olukorda stabiliseerida.
Dr Boms, räägime Saudi Araabiast. Alustame esimesest intsidendist,
kus šeik Baqir al-Nimr 2. jaanuaril hukati.
Ta oli prominentne šiiidi vaimulik, kes tegi aktiivselt tööd
Araabia kevade õhutamiseks Saudi Araabias 2011. ja 2012. a,
sihiga kukutada kuningas ja monarhia
ja tuua võimule šiiitlik valitseja.
Saudide väitel aitas teda Iraan.
Iraan tõepoolest sekkus saudide siseasjadesse.
Kuidas see asju mõjutab?
Millist signaali üüab Saudi Araabia Iraanile anda?
Iraani ja saudide suhetel on pikk ajalugu.
Pinged on tekkinud viimastel aastatel. Olen nõus Amiriga,
et see on paljuski seotud viimaste arengutega regioonis.
Mainimata jäi veel Iraani tuumaleping ja selle ühine teostamisplaan.
See andis saudidele viimase õlekõrre
ja nad arvasid, et peavad juhirolli haarama.
Sarnaseid katseid on varemgi tehtud.
Iraan püüdis sekkuda ka Bahrainis.
USA on püüdnud neid kaht võimu seni teineteisest eemal hoida.
Nixoni ajast alates on püütud leida töömeetodit,
mis nende riikide suhted vaos hoiaks.
Šiiitide-sunniitide konflikt Saudi Araabias
sümboliseerib selle sunniitide osa ja on ohtlik.
Nägime seda Iraani-Iraagi sõjas.
Kui tasakaal kadus ning USA ja Lääne osalus vähenes,
mõistsid saudid,
et peavad end kehtestama, enne kui juhtub midagi hullemat.
Šeik Nimri hukkamise ajastamine on selle tõestuseks.
Saudid mõistsid, et peavad tegutsema.
Seda näeb naftahindades ja muudes manöövrites.
Iraanlased teevad muidugi sama.
Saudid edastasid selge sõnumi, et see pole Pärsia, vaid Araabia laht;
et Lähis-Ida peavad valitsema pragmaatilisemad sunniitlikud jõud,
ja Iraan tuleb eemal hoida. Kui USA seda ei tee, teevad saudid.
Dr Pardo,
kui räägime antud olukorrast ja Saudi Araabiast,
kes püüab Araabia lahes aktiivsemalt tegutseda,
kas see on ka tugevaks signaaliks Läänele, mitte üksnes Iraanile?
Nad ütlevad, et Iraan võis sõlmida P5+1ga tuumalepingu
ja nad osalevad ühises tegevusplaanis,
kuid olukord ei saa jätkuda ja saudid võtavad agressiivsema rolli.
See kopeerib mõnes mõttes Iraani enda agressiivsust regioonis.
Iraani puhul on küsimus, millised on juhtkonna tõelised sihid.
Ütleksin, et mõlemad,
nii tuumalepingu sõlmimine kui poliitika ekstreemsemad aspektid
ehk sekkumine kogu Lähis-Idas,
nii Jeemenis, Süürias kui Saudi Araabias.
Ka karm saudide vastane propaganda
on seotud sügisel Mekkas toimunud tragöödiaga.
Ärgem unustagem,
et Iraan tahab kontrolli islami pühapaikade üle.
See muudaks nad globaalseks supervõimuks.
Eksisteerivad äärmuslikud aspektid ja teatud mõõdukus.
Rouhanil lubatakse asju juhtida.
26. veebruaril toimuvad valimised,
sõlmitakse lepinguid ja külas käib välisdelegatsioone.
Khamenei püüab otsustada Iraani tuleviku üle ajal,
kui teda enam pole.
Ta tahab säilitada Iraani revolutsioonilise loomuse
ja öelda tulevasele põlvkonnale, mida nad tegema peaksid.
Seepärast avaldas ta raamatu kõigi oma Iisraeli vastaste väidetega.
Iisrael tuleb hävitada nagu Kartaago jne.
Ta pani selle raamatusse tulevase põlve jaoks.
Samas püüavad nad korraldada
10-15 aasta pikkust vaheetappi.
Hr Oren,
kuulsime nii dr Pardolt kui dr Bomsilt,
et olukord pole uus. Olete seda isegi korduvalt öelnud.
Käib võitlus sunniitlike ja šiiitlike moslemite vahel.
Need islami kaks suurt usulahku
võitlevad võimu pärast regioonis ja isegi maailmas.
Kuidas mõjutab see dünaamika regionaalset stabiilsust?
Teatud mõttes
on islami kahe usulahu lahkmeel maailmale isegi hea.
Kui ligi miljard maailma moslemit
kõik ühtselt ühe asja eest seisaksid,
oleksid nad maailma asjades võimas tegija.
Nagu katoliiklased ja protestandid kristluses
on välismaailmale hea uudis,
et moslemimaailmas on kaks islami suunda.
Mis puudutab Araabia või Pärisa lahte, siis see on Islami Laht.
Igal juhul on laht islamijõudude käes.
Nagu mainiti,
on juba alates president Nixonist
kardetud lahe saatuse pärast.
Kuid varasematel aastatel, kui võimul oli šahh,
pidi Iraan olema lahe ülevaataja,
kui nõrk Saudi Araabia oleks mingi õõnestava jõu tõttu kokku varisenud.
Iraani šahh pidi sel juhul aitama kas Jordaania kuningas Husseini,
kolmandat monarhiat, või saudide dünastiat.
Pärast 1979. aastat ja Khomeinit pandi see stsenaarium riiulile.
Mõlemad jõud, nii Iraan kui Saudi Araabia,
püüavad leida moslemimaailmas liitlasi.
Seal on Türgi, Pakistan
ja ka mittemoslemijõud.
USA aga püüab hetkel
osa oma tühjast retoorikast tagasi võtta.
See pole üksnes Obamaga seotud.
Tühja retoorikat seoses valimistega.
Umbes 10 aasta eest
toimus meil siin Palestiina omavalitsuse valimiskampaania.
Saabus USA välisminister Condoleezza Rice ja nõudis,
et valimised toimuksid ka Jeruusalemmas,
kuigi Abbas ütles talle,
et kui ta nõuab, et valimised ei toimuksid Jeruusalemmas,
Hamas neist osa ei võta.
Ta sundis Abbasi ja peaminister Sharoni ja hiljem Olmerti
korraldama valimised Jeruusalemmas ja Hamas võitis Palestiina aladel.
Seejärel tuli Egiptuses võimule Moslemivennaskond,
kelle hiljem kukutas president Sisi.
Mainisin seda kõike,
kuna šeik Nimr oli protestijuht. Teatud mõttes võib öelda,
et demokraatiasoovi Saudi Araabias juhtisid šeik Nimri sarnased tegelased.
Saudi režiim seda muidugi nii ei näinud.
Nad vahistasid ta ja hukkasid hiljem.
Esmakordselt mitme aasta jooksul
pole USA saude hukka mõistnud.
Dr Boms? - Meenutame ka, kuidas asjad on muutunud ajalooliselt.
Tavatsesime mõelda, et šiiitlik telg on ekstreemsem,
kui vaadata Iraani revolutsiooni ja Hezbollah't.
Ajalooliselt on asi juba mõnda aega vastupidi olnud.
Seda Iraanis ja ka Azerbaidžanis.
Šiiitlikust Azerbaidžanist
ei voola eriti võitlejaid Süüriasse või Iraaki sõdima.
Veidi teoloogiast - üks sunniitide ja šiiitide erinevusi
nende teoloogilises ja hõimkondlikus tülis
usklike saatuse juhtimise üle on seotud tõlgendamisega.
Šiiidid on religioosse tõlgenduse osas
tegelikult veidi avatumad.
Selle tõlgendusega võib minna modernsemas suunas
või islamirevolutsiooni sarnases suunas.
Nii on läinud Iraanis.
Neid kaht telge praegu vaadates pole see lihtsalt sunni-šiia sõda,
vaid siin on ka saudid,
kes on hakanud esindama veidi progressiivsemat leeri,
kel on regioonis teised huvid, ja liidud mitmete regiooniväliste jõududega.
Iraan on aga ühinenud teljega,
mis on üliradikaalne nii retoorika kui ka tegevuse poolest.
Spektri ühel poolel on šiiitlik telg
ja sunniitlikul teljel näeme ISISt
ning nende vahel Saudi Araabiat ja ülejäänud sunniitlikku maailma,
kes leiavad, et mõlemad tuleb tsentrisse tuua.
See avab uusi võimalusi ja uue viisi nende kahe jõu vaatlemiseks.
See toob meid küsimuse juurde Iraani mõõdukate gruppide kohta.
Rääkisite president Rouhanist
ja välisminister Zarif juhtis Iraani tuumakõnelusi suurriikidega.
Nad on saanud mandaadi
kõnelustel Läänega mõõdukamad olla,
et lõpetada sanktsioonid,
mis halvasid majandust, nõrgendasid sõjaväge jne.
Kui aga kuulata nende avaldusi Saudi Araabia suunas,
ei erine nad palju ajatolla Khameneist,
kes on süüdistanud Saudi Araabiat
sõjaõhutamises ja muus
ning kutsunud jumalikule sekkumisele ja lausa lubas jumalikku kättemaksu.
Ka välisminister on öelnud,
et terrorirünnakute taga Lähis-Idas ja Läänes on Saudi Araabia
ning on süüdistanud saude erinevates käitumistes,
mis on tegelikult sihipärane kampaania
neid läänemaailmas demoniseerida.
See on veidi komplitseeritud.
On raske rääkida Rouhanist kui mõõdukast.
Kõnelused USAga algasid juba Ahmadinejadi ajal.
Ta on Khamenei mees.
Mis puudutab viimatist terrorit, siis on uus probleem Argentiinaga.
Mõõdukate ajal, kui tegutsesid Rafsanjani, Rouhani ja teised,
oli Iraani terroritegevuse tippaeg.
1996. a Khobari tornide rünnakuga Saudi Araabias
taheti tappa sadu ameeriklasi, hukkus aga üksnes 19.
AMIA ründamine Argentiinas 1994. a.
Asi on veidi delikaatsem.
Iraan on endiselt terrorismiga tugevalt seotud.
Dr Bomsi märkus oli väga tabav.
Sunni-šiia debatis on kaks kooli,
kellel on omavaheline konflikt. Kuid siin on ka teisi faktoreid.
Esiteks rass. Iraani kooliõpikuid uurides näeb,
et iraanlased peavad end aaria rassiks
ja araablasi madalamaks rassiks, mitteaarialasteks.
See on väga tähtis. Neil on nägemus oma impeeriumist.
Teiseks - revolutsioonilise islami ja mitterevolutsioonilise islami teema.
Näiteks Iraani ja Hamasi suhted.
Moslemivennaskond mõjutas Iraani, Iraan toetas al-Qaedat.
Iraanil on mingid sidemed ilmselt ka ISISega.
Asi pole vaid šiiitide-sunniitide konfliktis.
Šiiitlikul Iraanil, kes usub šiiitlikkusse hegemooniasse,
on tihti kergem teha koostööd Hezbollah'ga.
Ja ka palestiinlastest islamidžihadistide seas on sunniite.
Asi on revolutsioonilise vastasseisus status quo'ga.
Üks illustratsioon dr Pardo kommentaari toetuseks.
Käisin Iraanis 1977. a, kaks aastat enne revolutsiooni.
Iraani režiimil ja Iisraelil olid endiselt diplomaatilised suhted,
kuigi meeleolud tänaval Iisraeli ei pooldanud.
Ühinesin ühe ameeriklaste rühmaga,
et näha mõningaid Iraani kultuuripärandi objekte.
Üks turiste küsis süütult meie giidilt:
"Miks te araablased ..." Ta tegi vea.
Giid ründas teda ja korrigeeris: "Me pole araablased.
Nemad on alamrass. Meie oleme ülemrass."
Täpselt nagu dr Pardo ütles. See on anekdootlik,
kuid iraanlastel on sügaval sisimas
tõepoolest ülimuslikkuse tunne araablaste suhtes.
Nad kasutavad araablasi oma praegusteks eesmärkideks.
Nad võivad sama lihtsalt taastada oma liidu Iisraeliga araablaste vastu.
Kui jätkata samas liinis ja nende näidetega,
siis üks huvitav episood,
mis näitlikustab ilmekalt Iraani revolutsiooni filosoofiat
ja esineb ka Iraani õpikutes,
on seotud üsna tuntud looga võtmehoidjatest.
Iraani-Iraagi sõja ajal, kus šiiidid sõdisid sunniitidega,
polnud iraanlastel piisavalt insenerivarustust jõe ületamiseks.
Nad leidsid probleemile lahenduse ja kasutasid lapsi.
Tänaseni räägivad õpikud loost,
kus 36 000 last andsid revolutsiooni heaks oma elu.
Asi pole vaid ülimuslikkuse tundes, see muundatakse ka innukuseks.
Vaatame korraks Saudi Araabiat. Nad ei ole samas kohas.
Saudi Araabiast on lähtunud vahhabism ja salafism.
Paljud saudid on toetanud väga radikaalseid agendasid.
30 miljoniga Saudi Araabia on suur, kuid neil on liiga palju raha.
Nii võivad valitsusvälised kanalid
väga võimsad olla ja militante toetada.
Saudi valitsus pole samas kohas. Nad püüavad uut kohta võtta.
Nad mõistavad,
et kui nad ümber ei joonduks ja sunni radikaalidega ei võitleks,
võib neid oodata Iraagi või Süüria kogemus.
Nad teavad, et peavad tegema kõik sellega võitlemiseks.
Seepärast peavad nad endale keskel koha leidma.
See toob meid regionaalsete liitude juurde.
Araabia Ühendemiraadid on teinud avalduse
ja Araabia Liiga korraldas kriisiistungi Saudi Araabia toetuseks.
Iraak ja veel mõned maad on Iraani toetanud.
Siin on mingi jagunemine. Kuidas see regiooni mõjutab?
Sunniitide leeri juhib Saudi Araabia,
aga nad ei meeldi kõigile.
Egiptus on kord nii, kord naa.
Qatar on üldiselt Iraani poolt.
AÜE-l on palju materiaalseid huve seoses Iraaniga.
Muidugi Kuveit.
Bahrein vajab Saudi Araabiat,
kuna neil on vähemusvalitsus.
Kui aga Iraani leeri vaadata,
siis probleem Iraaniga
pole niivõrd nende hegemooniasoovis.
Lähis-Ida rahvaid valitsesid ca 1000 aastat türklased
ja ka iraanlased.
Inimesed kannatasid ära. Peaasi, et on islam ja impeerium.
Probleem on järgmises.
See on lugu mänguasjadega. Iga puudutatav kann läheb katki.
USA võitis Iraagis 8-aastase sõja.
Iraak hakkas valimisi korraldama, eksportis naftat, kõik oli korras.
Ohjad töö jätkamiseks anti Iraanile.
Lahvatas peaagu kodusõda.
Sama ka Süürias ja Jeemenis, kus Iraan sekkus.
Liibanonist me ei räägigi.
18 aastat olid Iisrael ja Liibanon vaenujalal Iraani pärast.
1983. a sõlmis Iisrael Liibanoniga rahulepingu,
mida ei ratifitseeritud Iraani pärast.
Lõuna-Liibanonis hukkuvad tänaseni inimesed.
Iraani pärast võitlevad nad Süürias. Miks peaksid nad seal sõdima?
Probleem on selles,
et Iraan ei näita tõelist juhirolli, vaid püüab manipuleerida.
Hr Oren? - Dr Pardo mainis varem õigusjärgluse teemat Iraanis.
Khameneil on jäänud mõni aasta või mõned kuud.
Kuulujuttude järgi on tal 4. staadiumi vähk.
Jah. Ja sellised kuulujutud tavaliselt materialiseeruvad.
Elu on selline. Kes tema järel valitsema hakkab?
Asi pole vaid isikus, vaid ka rühmituse orientatsioonis.
Kas keegi, kel on sidemed Revolutsioonikaartiga,
või mõni nn mõõdukas või pragmaatik?
Võimujärglusega on probleem ka Saudi Araabias.
Kas see on kroonprintsi asemik ja kaitseminister,
kes on hetkel väidetavalt juhtiv jõud,
ja mitte tingimata edukas.
Ta sõidab ringi otsekui välisminister, Pakistanis ja mujal,
et Saudi Araabiale toetust otsida.
Kas tema on Saudi Araabia järgmine valitseja
või muutub riik reaktsiooniliseks?
Naised ei tohi Saudi Araabias vabalt isegi autot juhtida.
Kuhu Saudi Araabia suundub?
Need kaks võimujärglusvõitlust koonduvad ühte punkti.
Saateaeg on otsakorral.
Dr Boms, kuidas see kriis Lähis-Idas arenema hakkab?
Laiendame nende riikide võimujärgluse ka Lähis-Itta.
Kes saab regioonis juhtivaks jõuks, nii selle sees kui väljas?
Näeme seda lahingut regioonis kahe väga selge suunaga.
Iraani telg juhib revolutsioonilist suunda,
mida on seni juhtinud šiiitliku telje radikaalsemad jõud.
Saudi Araabia püüab seda teises suunas lükata
ja võtta progressiivsema juhi rolli.
Keda toetab välismaailm?
Kas USA järgmine president revideerib senist poliitikat,
mis on lubanud Iraani juhtkonnal oma juhiroll kehtestada?
Dr Pardo?
Lähis-Ida sündmusi on raske ennustada.
Regioon on aastaid ohtlik olnud.
On palju häid märke, kuid veel rohkem halbu.
Piirkond on ohtlik ja vägivaldse kultuuriga,
kuigi miljonid igatsevad demokraatiat ja jõukust.
Peame selle paradoksiga veel kaua aega elama.
Kuidas on lood saudide-Iraani dünaamikaga?
Kui Iraanis on 26. veebruaril toimunud Ekspertide Assamblee
ja parlamendi valimised,
siis arvan,
et valitsus ja Khamenei tahaksid näha mingit lähenemist
või konflikti leevenemist, et taastada majandus.
Vaatame, kuidas läheb.
President Obama pidas sel nädalal viimase kõne riigi olukorra teemal.
Tal on enne järgmisi valimisi jäänud
vaid 9 kuud tegelikku võimuaega. Tal on Lähis-Idas prioriteedid.
Ta tahab Süüria suhtes mingit lepingut ja ta tahab võita ISISt.
Kas Iraani-Saudi dünaamika hakkab Süüria-kõnelusi takistama?
Jah. Seepärast püüab Obama koos Vene president Putiniga
sundida Iraani ja Saudi Araabiat mingisugusele lähenemisele,
et miski neid kaht kampaaniat ei takistaks.
Aitäh saates osalemast, dr Nir Boms, hr Amir Oren
ja dr Eldad Pardo!
Aitäh, head vaatajad! Järgmise nädalani!
Kui äsjane saade teile meeldis,
siis TV7 Iisraeli tööd saab toetada
ekraanil nähtavate kanalite kaudu.
Jeruusalemma Stuudio ja teised saated
valmivad tänu teie annetustele.
Tõlge: Monika Jaaguri