JERUUSALEMMA STUUDIO
Tere tulemast Jeruusalemma Stuudiosse!
Paralleelselt suurriikide diplomaatiliste jõupingutustega
lahendada tuumakriis korraldab Iraan kampaaniat,
et veenda meediat ja rahvast oma versioonis kriisi kohta.
Domineerivaks teemaks selles on Iraani viktimiseerimine
ja väärkohtlemine kiusliku, hegemoonilise Lääne poolt.
USAst, Venemaast, Hiinast, Prantsusmaast, Inglismaast
ja Saksamaast koosnev P5+1
pole püüdnud ümber lükata ega vähendada selle narratiivi mõju,
kus Iraan väidab, et pole teinud tuumasfääris midagi väära.
Stuudios on INSSs avaldatud selleteemalise artikli autor
dr Emily Landau,
ja Meir Javedanfar,
Iraani poliitika lektor IDC Herzliyah's. Tere tulemast!
Tervitan ka TV7 analüütikut, Mati Shoshanit!
Mati, selgita seda palun.
Astume paar sammu tagasi.
Iraanlased on hakkama saanud suurepärase meediatrikiga.
Kui seni on inimesed mingil määral uskunud,
et iraanlaste tuumaplaanid on kurjad,
siis nüüd on Iraanil õnnestunud juhtida tähelepanu teistele teemadele.
"Vaadake, kuidas Lääs meid kiusab ja mis meie majandusega on tehtud.
Tahame rahumeelset tuumaprogrammi, nagu kõik teised.
Jätke meid rahule, tahame lihtsalt tuumaprogrammi.
Miks teil see olla tohib ja meil mitte?"
Inimestel on siin järg käest kadunud.
Sama kehtib ka meedia puhul -
kaotsi on läinud põhieesmärk ehk tuumavõimekus.
Nüüd arutatakse asju, mis minevikus laual polnud,
nagu mõnede tuumarajatiste allesjätmine jm, millest kohe kuuleme.
Nüüd öeldakse, et võite alles jätta mõned rajatised,
kaotame mõned sanktsioonid jne.
Väga kavalalt on neil õnnestunud tuua lauale asju,
mis varem ei tulnud kõne allagi,
ja luua endast pilt kui Lääne brutaalsuse ohvrist,
nagu avaldataks neile survet ilma et nad oleks midagi väära teinud.
Dr Landau, olete seda sügavuti uurinud.
Üks teemasid, mida Iraan pidevalt rõhutab,
on Tuumarelvade leviku tõkestamise leping,
mis julgustab rahumeelsetele tuumaprogrammidele.
Milles siin konks on?
Tuumarelvade leviku tõkestamise lepe ehk NPT
ei julgusta tegelikult riike tsiviiltuumaprogrammi arendama.
Kuid NPT lubab oma mittetuumariikidest liikmetel
tegeleda tsiviiltuumaprogrammiga.
Kui NPT alguses loodi,
tehti seda eeldusel, et selle liikmeks jäävad
nii tuumarelva omavad kui mitteomavad riigid.
Tuumarelva omavad riigid on muidugi need viis suurriiki,
kes on täna Julgeolekunõukogu alalised liikmed,
ülejäänud peavad ühinema tuumarelva mitteomavate riikidena.
Mõeldi, et see tuleb neile riikidele kuidagi korvata -
kui tuumariikidel on lubatud tuumarelvad alles jätta,
tuleb anda mittetuumariikidele mingi ajend selles staatuses ühinema.
Nii sündis NPT kuulus artikkel 4,
mis tõesti annab neile õiguse omada tsiviiltuumaprogrammi.
Leping jõustus 1970. aastal.
Kõnelusi selle üle peeti 1960. aastate lõpul.
Tol ajal tegi tuumarelva levik muret riikidele nagu Rootsi,
kellest oli saamas tuumariik,
eduka tuumaprogrammiga Kanadale,
ja Lähis-Idas mõeldi Iisraelile, kuid nende riikide käitumine
ei tekitanud regionaalset ega globaalset muret.
Aastate jooksul aga hakkasid Iraan, Iraak, Põhja-Korea ja Süüria
seda ära kasutama sõjalise tuumaprogrammi loomiseks
tsiviiltuumaprogrammi nime varjus, kuna tehnoloogia on sama.
See on kaheotstarbeline.
Tsiviiltuumaprogrammiks kasutatavat tehnoloogiat,
mis on NPT järgi legaalne,
kasutatakse salaja kattevarjuks sõjalisele tuumaprogrammile,
mida NPT ei luba.
Iraani laul on läbi aastate olnud:
"NPT järgi on meil õigus uraani rikastada.
Te pole esitanud mingeid tõendeid meie väärtegevuse kohta."
Nii jõuame käimasolevate kõneluste peamise komistuskivini -
Iraani tegevus oma tuumaprogrammi relvaks muutmise aspekti kallal.
IAEA-l on Iraanile hulk küsimusi nende tegevuste kohta.
Iraan on juurdlust aastaid igati takistanud.
Tuleme IAEA juurdluse juurde hiljem tagasi.
Hr Javedanfar,
Iraani režiim on portreteerinud end selles protsessis ohvrina,
nagu rahvusvaheline kogukond ja P5+1 kiusaks neid
majandust halvavate sanktsioonidega,
mis on viinud Iraani stabiilsuse osas probleemi ette.
Kuidas nad seda sõnumit rahvusvahelisele areenile esitavad?
Iraan on alati nõudnud, et rahvusvaheline kogukond
tunnustaks nende õigust tsiviiltuumaprogrammile.
Iraan ei ütle kunagi, et tahab tuumarelva.
Iraanis on paigas karm tsensor,
mis jälgib et ükski ametnik ega väljaanne ei räägiks,
nagu tahaks Iraan tuumarelva.
Ei tohi isegi mainida tuumarelva omamise kasusid.
Nad kujutavad oma programmi kui Iraani õigust teadust teha.
Maailm ei tahtvat, et Iraan teaduse vallas edusamme teeks,
ja näidatakse nagu ei tahaks rahvusvaheline kogukond,
et Iraan saavutaks sõltumatuse.
Üks 1979. a revolutsiooni põhiteemasid oli iseseisvus,
et Iraan ei sõltuks teistest maadest, eriti suurriikidest.
Nad näevad tsiviiltuumaprogrammi osana sellest identiteedist,
mida taheti luua pärast 1979. a revolutsiooni.
Nüüdseks on asi kaugemale läinud.
See on muutunud Iraanis sisepoliitiliseks küsimuseks,
kus konservatiivid kasutavad seda mõõdukamate kõrvale tõrjumiseks.
Nad kasutavad tuumaprogrammi konfrontatsiooniks Läänega,
sest nii säilitavad nad revolutsiooni iseseisvuseteema
ning õõnestavad Iraani mõõdukaid,
kes tahavad Läänega paremaid suhteid.
Mati? - Mainiksin üht taustateemat.
Esiteks, miks Iraan praegu läbirääkimisi peab?
Ja mis puudutab majandust ja sisepoliitikat Iraanis,
siis Iraani majandusel on hetkel kaks peamist piirangut.
Esiteks, mitu aastat kestnud sanktsioonid,
ja teiseks, toornafta hind, mis on drastiliselt langenud.
See on olnud Iraani majandusele suur löök.
See on üks põhjus, mis neid kõnelustelauas hoiab.
Teine tähtis teema on kohaletoimetamise meetod.
Kuidas nad tuumarelva teistesse riikidesse toimetavad?
Keegi ei räägi sellest.
Nad on arendanud strateegilist raketiplaani.
Neil on rakette, mis lendavad üle 2500 km
ja tulevikus ehk kaugemalegi.
Mida muud nad nende pikamaarakettidega teha tahavad?
Kuidagi on see teema kahe silma vahele jäänud.
Kõnelustel räägitakse pommist ja rahumeelsusest,
aga väljastpoolt vaadates näeb,
et nad investeerivad palju pommi kohaletoimetamisse.
Teiseks, neid tabanud rahaline löök nii naftamüügikeelu
kui toornafta hinnalanguse tõttu on dramaatiline.
Ometi panustavad nad tõsiselt oma nn tuumarelvavõimekusse.
Dr Landau?
Ballistiliste rakettide teema
on kindlasti tuumarelvavõimekuse ülioluline osa.
See on üks tuumarelva osa.
Vaja on lõhustuvaid materjale plahvatuseks, tuumapead,
ja mehhanismi pommi kohaletoimetamiseks.
Ballistilisi rakette tuumakõnelustel tõepoolest ei arutata.
Aga relvana kasutamise teema on veelgi huvitavam.
Iraani tegevus oma tuumaprogrammi relvaks muutmise aspektis
on väärtegu tõestav teema.
See on tähtsaim tõend,
mida P5+1 saaks kõnelustel Iraaniga kasutada,
ehk tugevaim trumpkaart.
Miskipärast ei avalda nad Iraanile sel teemal survet,
vaid lasevad Iraanil jätkata nn Iraani tuumamuinasjuttu,
nagu poleks nad tuumasfääris midagi valesti teinud.
Kuni rahvusvahelised läbirääkijad nende sõnumit ei õõnesta
ega tõstata relvaks muutmise teemat
ja IAEA küsimusi juurdluses, mida Iraan on takistanud,
ja kuni Iraani ei vastandata tõenditega
relvaks muutmise tegevuse kohta,
jäetakse Iraan rahule olulises küsimuses,
mis soodustab nende muinasjuttu
à la "Me pole midagi valesti teinud, mis te meist tahate?
Teie olete Lääs. Teie kiusate meid. te ei lase meil teaduses areneda."
Lääs peaks ütlema: "Ei. Te olete tuumasfääris eksinud.
Ja seepärast need kõnelused toimuvadki.
Sellest johtuvad ka meie nõudmised tehaste sulgemise kohta etc."
Tahaksin teie arvamust veel ühes asjas.
Nagu ütlesite, Iraan on takistanud IAEA juurdlust
ja muutnud pea võimatuks inspektorite juurdepääsu kohtadele,
mis on kahtluse all ja on tekitanud muret
pärast Amano ametisse astumist.
Kuidas IAEA oma juurdlust jätkab,
kui P5+1 on poliitilisel tasandil huvitatud kiirest lepingu sõlmimisest.
See ongi üks kõneluste suurimaid probleeme.
IAEA-l käib Iraaniga paralleelne protsess.
25. oktoober oli oluline tähtaeg,
mil IAEA tahtis Iraanilt vastust vaid kahele küsimusele.
Neil on kokku 12 küsimust.
Tähtaeg möödus. Iraan vastuseid ei andnud.
IAEA juht Amano on korduvalt öelnud,
viimati paari nädala eest raportis,
et Iraan ei tee juurdlusega koostööd.
Ometi poliitilised kõnelused jätkuvad.
Peame endalt küsima -
kui see kõik toimub seetõttu, et Iraan rikub NPT tingimusi,
ja kui relvaks muutmise tegevus on NPT jultunuim rikkumine,
kuidas saavad poliitilised kõnelused jätkuda,
ilma seda teemat arutamata? - Hr Javedanfar?
Arutame Emilyga tihti, mis on hea ja mis halb lepe Iraaniga?
Kriteeriumid muutuvad iga valitsusega.
Minu jaoks on üks halva leppe kriteerium
et sanktsioonide kaotamisel ei räägita relvastumistegevusest.
Leppe sõlmimise korral osa sanktsioone kaotatakse
ja osa jäävad.
Kui president Obama ei sunni Iraani vastama küsimustele
varasema sõjalise töö suhtes sanktsioonide kaotamise tingimusena,
oleks see üks halva leppe kriteeriume.
Iraani režiim mõistab survet, kuna see on väga mõistlik režiim.
Neil on omad riski ja tulu analüüsid,
ja kui hind on liiga kõrge, nad taanduvad,
nagu kõik teised mõistlikud organisatsioonid.
Rakettide teema on veidi keerukam. Mul on selle kohta oma nägemus.
Üks põhjus, miks Iraan Iraani-Iraagi sõja kaotas ...
Esiteks ründasid neid Iraagi Õhujõud,
mis koosnes Prantsuse ja Vene tipplennukitest.
Iraani režiim tegi tõsise vea, kui USAga suhted katkestas.
Nad ei saanud enam varuosi oma USA päritolu lennukitele.
See oli kõik halb, kuid vahetult pärast seda,
kui mu perekond 1987. a Iraanist lahkus,
hakati Teherani vastu Scud-rakette kasutama.
Need külvasid Teheranis hirmu nii juutidele kui mittejuutidele.
Elurajoonid tehti maatasa.
Iraan näeb raketiväge heidutusena teise raketirünnaku vastu.
Kas seda võib hiljem kasutada
tuumapeade kandmiseks?
Võimalik, kui potensiaalse sõjalise dimensiooniga ei tegeleta.
Kuid neil on ka omad julgeolekumured.
Neil pole õhujõude. See pole eriti tugev.
Neid on varem rakettidega rünnatud.
Minagi ei taha, et neil oleks rakette, mis Iisraeli ulatuksid.
Aga Iraanil on neile ka teine kasutuseesmärk olnud,
kui neid tabas Iraagi raketirünnak.
See pole algusest peale kõneluste päevakorras olnud
ja me ei saa seda enam kaasata uue mõõtmena,
kuna see ähvardaks kõnelused nurjata,
ja võiks nõrgendada ka Lääne positsioone kõnelustel.
Ballistilised raketid suudavad kanda tuumapäid.
Iraanil on selliseid rakette küllalt.
See oli kirjas ÜRO Julgeolekunõukogu 2010. a juuni resolutsioonis.
See pole arutelust täiesti välja jäänud.
Kui algasid käimasolevad kõnelused, otsustati see välja jätta,
kuid see sisaldub 2010. a Julgeolekunõukogu resolutsioonis.
Muus osas võivad Iraanil olla õigustatud kaitsevajadused
teatud arvu ballistiliste rakettide omamiseks.
Kuid nad töötavad programmidega, mis puudutavad ICBMe,
ehk interkontinentaalseid ballistilisi rakette,
mida pole vaja muuks kui Euroopasse ja kaugemale jõudmiseks.
Need jõuavad ka USAsse. Neid rakette ei looda,
ilma et neist tuumasfääris mõeldaks.
Seepärast on see ülimalt tõsine teema.
Kas pole võimalik omada ICBMe ilma tuumapeadeta?
Sa ei investeeri neisse tohutult energiat ja ressursse,
kui sa ei mõtle tuumarelvast.
- Kas keegi pole seda teinud?
- Ei, sest kahel neid omaval suurriigil
eksisteerisid need tuumarelvade jaoks.
Mati? - Naaseme korraks kõneluste juurde.
Kui jälgida uudiseid ja mida riigijuhid räägivad,
siis Iraani kavatsuste kohta on piisavalt infot.
See on kõigile selge.
Kõigile on selge, mida nad taotlevad.
Kui öeldakse, et Iraan ei tee koostööd,
siis ei öelda, et meil pole infot ja me pole kindlad,
kas nad on oma sõjalise tuumaprogrammi peatanud.
See info on neil olemas.
Obama ja Euroopa juhtide laual on toimik Iraani tegevuse kohta.
Nad teavad täpseid arve.
Kui võrrelda suuremas perspektiivis Iraani valmidust poliitilisteks,
finantsilisteks ja muudeks ohvriteks võrreldes P5+1ga,
eriti USAga, on vahe väga suur.
Iraan on palju pühendunum. Nad on sellesse rohkesti panustanud
ja valmis hinda maksma, ning jätkavad tuumaprogrammi.
Teiseks näeb Iraan leiget reaktsiooni: keegi ei taha neid rünnata.
Minevikus nad teadsid, osaliselt tänu Iisraelile,
et sõjaline rünnak oli võimalik.
Nüüd teavad nad ühegi kahtluseta, et niipea seda ei juhtu.
Nad võivad piire lükata ja seda nad teevadki.
Nad on hinna juba maksnud. Milleks peatuda nüüd?
USA ei taha takistada Iraani tuumapommini jõuda,
vaid oma mainet päästa.
USA-l ja Euroopal on nüüd teine võitlus -
nad ei taha kõnelustel kaotajaiks jääda.
Nad hoiavad kinni millest vähegi saavad.
Iraan ütleb: Vaatame, mis meil siit saada on.
Ma ei nõustu selle hinnanguga.
Arvan, et ameeriklased on Iraaniga tegelemisel targad olnud.
Nad on suutnud luua konsensuse Iraanile sanktsioonide kehtestamiseks
olles valmis lubama Iraanis piiratud uraanirikastamist,
mis õõnestab Iraani võimalust õigustada USA ees oma probleeme.
Nad tegeleksid pigem kellegagi, kes ei luba midagi rikastada,
sest siis saaksid nad öelda, et neid rõhutakse.
Nad kardavad palju rohkem Obamat kui Netanyahut.
Obama muudab Khameneile leppest loobumise palju raskemaks.
Ta peaks õigustama oma rahva ees, et loobus lepingust kellegagi,
kes on USA ajaloos alates 1979. a läinud kaugemale kui ükski teine.
See on üks viise,
kuidas Obama on neile väga targa väljakutse esitanud.
Ma pole kindel, et USA meeleheitlikult lepet tahaks.
Arvan, et nad tahavad lepingut,
kuid nad pole valmis selleks mis tahes hinnaga.
Peamiseks takistuseks lepingu teel on ehk see,
et iraanlased tahavad kõigi sanktsioonide kohest kaotamist.
Ma pole kindel, et Obama seda teeb.
Dr Landau?
Küsimuses, kas Obama valitsus läheb leppele mis tahes hinnaga
või mitte, olen nõus, et ilmselt mitte iga hinna eest.
Siiski näitavad nad Iraanile,
et on valmis Iraani nõudmiste osas väga kaugele minema,
ilma et Iraan näitaks erilist paindlikkust.
Kuuleme Iraanilt sama juttu:
Ei, ei, ei, mida oleme algusest peale kuulnud.
Ometi näeme P5+1 lähenemas Iraanile,
kuna järeleandmisi teeb P5+1.
Kas nad lähevad Iraani huvidega lõpuni? Ehk mitte.
Seepärast kuuleme igas voorus optimismi,
kuni kriitiline hetk on käes ja siis on erimeelsused ikka suured.
Ehk on ameeriklastel siiski huvi kõike mitte käest lasta,
kuid kõneluste dünaamikas näitavad nad kahjuks Iraanile,
et on valmis väga kaugele minema, ja see on probleem.
Naaseme selle juurde,
kuidas Iraan meediat ja avalikku arvamust manipuleerib,
nii rahvusvahelisel areenil kui kodus.
Tahaksin sellest dünaamikast aru saada.
Mida Iraan taga ajab,
kui teeb kõva tööd oma maine parandamiseks,
ja rahvusvahelisel areenil tegija olemiseks?
Praegu osalevad nad võitluses ISIL-i vastu,
ja muud vastavad aspektid.
Võrdlen Iraani Põhja-Koreaga,
kuna mõlemad on sihikindlad tuumarelva levitajad
ja trotsivad alates 2003. aastast rahvusvahelist kogukonda.
Kuid Põhja-Koreaga võrreldes on Iraan hoopis teine riik.
Põhja-Korea on isolatsionist
ja pole huvitatud läbikäimisest rahvusvahelise kogukonnaga.
Äärmiselt isoleeritud.
Iraan pole selline riik, Iraan tahab suhelda.
Iraan tahab taastada majandussuhteid Euroopaga.
See on täiesti selge.
Kahjuks tahab ka Euroopa taastada majandussuhteid Iraaniga,
mis on üheks probleemiks.
Iraani huvitab rahvusvaheline kogukond majanduse aspektist.
Nad tahavad reintegreeruda, kuid oma tingimustel.
Nad tahavad reintegreeruda kui suurvõim Lähis-Idas,
kes oleks regionaalseks otsustajaks.
See on väga ohtlik ja on seni P5+1-le vastuvõetamatu olnud.
Iraan tahab rahvusvahelisele kogukonnale öelda:
"Me pole midagi väära teinud. Meie kallal noritakse pidevalt.
Kellelegi teisele sellist survet ei avaldata.
Meil on kõik need inspektsioonid ja koostöö,
ja miski ei rahulda neid."
Nad jätavad välja väikse seiga,
et on aastakümneid töötanud sõjalise tuumavõimekuse kallal.
Selles probleem ongi.
- Hr Javedanfar?
Ma pole kindel, et Lääs seda narratiivi aktsepteerib.
Ehk mõned meediategelased või akadeemikud.
Näen P5+1 üksmeelt,
vaatamata USA ja Venemaa erimeelsustele Krimmi osas.
Iraani suhtes on nende rinne ühine.
The Times of Londoni väitel
pöördusid iraanlased Teheranis Vene ja Hiina suursaadiku poole,
et püüda meelitada neid P5+1st lahkuma. See ei õnnestunud.
Iraanlaste narratiivil on õigustatud,
kui nad ütlevad, et neil on õigus tsiviiltuumaprogrammile,
kuna nii paljud teised riigid kasutavad seda.
Mis puudutab nende kiusamist, siis seda ei usu isegi venelased.
Ja hiinlasedki ei aktsepteeri seda venelaste kombel.
Ma ei usu, et see eriti kõneluste dünaamikat muudaks.
Lähen veelgi kaugemale. Mul on oma alandlik hinnang.
Olen rääkinud paljude Euroopast lahkunud iraanlastega.
Ütlen vahel, et peaksime tunnustama iraanlaste õigust uraani rikastada,
kuna see on nende õigus.
Kuid olen rääkinud iraanlastega, kelle väitel nad ei tahagi seda õigust.
See režiim tapab, piinab ja vangistab meid. - Olen täiesti nõus.
- Ma pole nõus õiguse küsimusega,
aga vaadake, kuidas režiim ajab tuumaprogrammiga riigi pankrotti.
Me ei taha enam midagi.
Lõpetage sanktsioonid, oleme hinnaks valmis.
Kui Iraan ei suuda veenda oma jutustusega omaenda rahvastki,
et nad on puhtamast puhtamad, ei õnnestu see neil ka maailmas.
Küsimus on, mis hinnaga. Mati?
Miks pingutab Iraan tuumapommi arendamisega?
Räägime riigi loomusest.
Makrotasandil tahavad nad laieneda
ja levitada oma ideoloogiat Lähis-Idas
ning hiljem maailmas.
Kui jälgida raha, siis nad on investeerinud kümneid miljardeid
globaalsesse terrorismi, rahastanud Hezbollah't,
terroriakte kogu maailmas
objektide vastu, mida peavad Lääne sümboliteks.
Asi pole ühes üksikus teemas. Neil on teoloogia ja mentaliteet.
Nad tahavad laiendada mitte üksnes oma riigipiire,
vaid levitada oma usulist ideed,
ning investeerivad sellesse pikemas perspektiivis.
Nad pole Lähis-Idas ainsad. Türgil on sarnaseid probleeme.
- Ka Qataril, Saudi Araabial, Iraagil.
Neil on rahalised probleemid,
demograafilised probleemid väheneva noorte arvu tõttu,
ühiskond vananeb majanduses, mis korralikult ei kasva.
Nad on vastamisi mitmete ohtudega. Nad peavad täna häält tõstma.
Nad peavad laienema või näitama mingeid tulemusi.
Pomm on üks neist paljudest.
Võtame saate kokku. Dr Landau, üks lause.
Oleme nõus, et Iraani rahvas väärib paremat režiimi.
Neil on suur probleem.
Rahval on kõrini loosungitest "Surm Ameerikale! Surm Iisraelile!"
ja kõigist ohvritest, mida tuumateema pärast tuuakse.
Loodame, et nad saavad valitsuse, mis neid rohkem kuulaks.
Näeme aga kahjuks vastupidist. - Hr Javedanfar?
Kui Iraanis oleks homme demokraatia, tahaksid nad tuumaprogrammi
ja on võimalik, et ka Iraani rahvas tahab tuumarelva,
kuna Saddam Hussein kasutas nende vastu keemiarelva
ja maailm ei öelnud midagi.
Võimalik, et meil oleks samad väljakutsed,
kuid demokraatliku Iraaniga, kes loodetavasti Iisraeli ei ohustaks.
Olen kindel, et ei ohustaks.
Aitäh, hr Javedanfar ja dr Landau saates osalemast!
Tore, et said meiega olla, Mati.
Aitäh vaatajaile! Kohtumise nädala pärast!
Tõlge: Monika Jaaguri