JERUUSALEMMA STUUDIO
Tere tulemast Jeruusalemma stuudiosse!
ÜRO viis alalist liiget ja Saksamaa ehk P5+1
on püüdnud viimastel aastatel jõuda Iraaniga kokkuleppele
selle tuumaprogrammi osas.
Kuigi 2013. a novembris sõlmiti vaheleping,
pole P5+1 ja Teheran suutnud kahel korral
tähtajaks lepinguni jõuda ja uueks tähtajaks määrati märts.
Läbirääkimiste progressist räägivad täna stuudios
Owen Altermann, Julgeoleku- uuringute Instituudi teadlane,
ja dr Eldad Pardo, Iraani ekspert Heebrea Ülikoolist.
Tervitan ka TV7 analüütikut Mati Shoshanit!
Mati, mis toimub?
Lühidalt, mitte midagi.
Sama oravaratas käib ringi.
Lääs ütleb: Ära rikasta uraani, ära jätka tuumaprogrammi,
või sanktsioonid jätkuvad.
Iraan ütleb: Hea küll, võime plaani külmutada. Arutame asja.
Ei jõua tähtajaks kokkuleppele, määrame uue.
Samal ajal on Iraan jätkanud oma tuumaprogrammi edendamist
ja samal ajal on Lääne otsustavus neid peatada tunduvalt nõrgem.
Euroopa riigid ja president Obama USAs
on hakanud rääkima, et Iraan muudkui jätkab,
kõnelused pole edasi liikunud ja Iraani peatajate isu on nõrgem.
USAs ja mujal maailmas on läbirääkimiste suhtes
palju sisevaidlusi toimunud. Kas need liiguvad kuhugi?
Saame näha.
USA Kongressis oodatakse mõningaid eelnõusid,
mis ähvardavad Iraani 1. juulil sanktsioonidega,
kui kokkuleppeni ei jõuta,
või kui Iraan rikub vahelepet.
Mis neist eelnõudest saab?
President on lubanud neile veto panna.
Sel juhul on nende vastuvõtmiseks vaja 2/3 mõlema koja toetust,
et presidendi veto kummutada.
Esindajatekojas on 2/3-line toetus olemas,
kuid pole kindel,
kas 2/3 senaatoreist on valmis vetot kummutama.
Vabariiklaste häältest kaheks kolmandikuks ei piisa,
nii et mõned demokraadid peaksid oma presidendi vastu hääletama.
Kerge ülesanne see pole.
See ei kõla tõesti lihtsalt.
Dr Pardo, Iraanil on hetkel mugav võimalus
uraani rikastamist jätkata
ja osaliselt leevendati ka majandust halvanud sanktsioone.
Kus Iraan selles kõiges seisab?
Iraani strateegia on kõnelustega üha venitada
ja hoida sanktsioonid leebemal tasemel,
et kodumaal korda hoida.
Iraan tegutseb Lähis-Idas.
Golanil algas peaaegu sõda.
Jeemen on muutumas Iraani kolooniaks.
Ka Iraagis, Süürias ja Afganistanis on Iraanil suur mõju.
Samuti kutsutakse Euroopa noori Koraani lugema.
Räägitakse islamiärkamisest.
Samal ajal on neil probleeme,
peamine neist naftahinnad.
Kui kaua suudab Iraan jätkata?
Iraanis käib ka sisemine debatt.
Khamenei tundub toetavat Rouhani poliitikat,
kuid siiski tahetakse jätkata ka tuumaprogrammi.
See tabas naelapea pihta.
Kõik need probleemid, aga eriti naftahinnad,
surusid Iraani põlvili.
Rahalisest aspektist mängivad sanktsioonid üht rolli,
aga vahendite külmutamine on midagi muud.
Ja kui riigi peamise sissetulekuallika hind,
mis oli varem üle saja dollari, on nüüd 40 dollari ringis barrelilt,
on sel tõsine mõju majandusele.
Nende rahaline panus on tohutu.
Nad on kulutanud Lähis-Idas ja maailmas miljardeid,
et levitada oma propagandat ja väärtussüsteemi.
Kui väidad, et situatsioon USA Kongressis
on tehnilis-poliitiline küsimus, teeb see mulle muret.
Kui see teema muutub sisevaidluse küsimuseks,
mitte globaalpoliitika osaks, on see halb.
Kui see on vaid tüliküsimus presidendi ja vabariiklaste vahel,
tekitab see muret.
Iraan on aga suuri panuseid teinud, ja situatsioon on väga keeruline.
Ma ei nimetaks seda tehniliseks probleemiks.
Tegu on erinevate poliitikatega, asi pole vaid protsessis.
Kuid oleme tõepoolest kaotanud ühtse Iraani-vastase rinde
ja nõusoleku, et Iraanil ei tohi lasta tuumarelva saada.
Loosungi taga on vaid erimeelsused.
Rääkisite ka presidendi kõnest, kus Obama ütles tungivalt,
et kui USA muudab oma sanktsioonidepoliitikat,
näitab see liitlaste ees nõrkust.
Mis see tähendab?
Selles tüli uba seisnebki.
Iraan on öelnud,
et kui sanktsioonieelnõu vastu võetakse,
tähendab see USA lubaduse rikkumist.
USA lubas vaheleppes Iraanile tuumaprogrammiga seoses
uusi sanktsioone mitte kehtestada, kuni vahelepe jõus on.
Sanktsioonide toetajate sõnul seda lubadust ei rikuta,
kuna sanktsioonid jõustuksid alles pärast vaheleppe aegumist.
Iraani väitel tähendab see siiski lubaduse rikkumist,
kuna kuigi sanktsioonid jõustuvad pärast vahelepet,
määratakse need selle kehtimise ajal.
Obama valitsus on Iraani poolele asunud
ja toetab nende nägemust,
mida nad poleks tingimata tegema pidanud,
et sanktsioonidele vastu vaielda.
Nii et tähtaja möödumisel läbirääkimised jätkuvad?
- Ma ei saanud küsimusest aru.
Kui ameeriklased jõuavad juuliks leppe tehnilises osas kokkuleppele,
kas siis jätkuvad kõnelused ilma uute sanktsioonideta?
Seda saame alles näha.
Praegune lepe kaotab kehtivuse 30. juunil.
Mis edasi saab?
Seni on olnud kolm võimalust.
Üks on lõpplepe, teiseks on kõneluste lõpetamine
ja kolmandaks uus pikendamine.
Enamus inimesi panustaks täna tähtaja pikendamisele.
Just siin ongi Kongressis kõige rohkem vastuseisu
ja ka Iisraeli valitsuses.
Kas need on kõnelused kõneluste pärast,
või on neil ka tõeline siht?
Arvan, et nii Iraan kui USA püüavad poliitikaid koordineerida
eriti Lähis-Idas ja tuumaküsimuses.
Aga kellel on edumaa?
Iraan jätkab ballistiliste rakettide ehitamist,
mis ulatuvad Euroopasse ja USAsse.
Jätkatakse sisemist survet Iraanile.
Iraan jätkab Saudi Araabias kontrolli haaramist
islami pühapaikadega, pilk Euroopasse suunatud.
Kas ärkame paari aasta pärast
ja näeme islamiimpeeriumi valmis Euroopat vallutama,
kuna Euroopa on täis moslemeid?
Džihaadi kontseptsioon,
mida mõnede meelest üle dramatiseeritakse,
ja islami olemus on selles,
et kui sul on jõudu, tuleb püha sõda pidada.
See ei tähenda, et kõik moslemid seda usuksid,
aga Iraani režiim, Moslemivennaskond ja al-Qaeda
jätkavad selle propageerimist. See on suur probleem.
Neile tuleb piirid ette panna.
Sel juhul oleks neil juriidilised, strateegilised ja usulised põhjused
kodumaad liberaliseerimiseks.
Kõik peaksid seda taotlema.
Mulle näib pilt väga kõle.
Meil on problemaatiline olukord, kus osapoolte huvid on kooskõlas.
Iraan tahab sanktsioonide kaotamist,
ei taha nende karmistamist ega sõjalist lahendust.
Lääs aga on lubanud Iraani peatada.
Aga iga järgnev samm on nende huvidega vastuolus.
USA ei taha mingil juhul uut sõda.
Nad ei taha uut Afganistani ega Iraaki.
Kummagi partei valijad ei taha seda.
Eurooplased on samas kohas.
Iraani sanktsioonid pole neile kasulikud.
Nad tahavad Iraanist odavat naftat saada.
Sanktsioonide jätkamine pole neile kasulik.
Mõlemil on sama suund,
miks mitte edasi kõnelustemänge mängida.
Kui Iraani mingit nõuet rikub, saab see kergelt vastu näppe,
kuid samal ajal ei tehta reaalselt ühtki sammu nende peatamiseks.
Jätkatakse senist teed,
ja keegi midagi reaalselt ei muuda.
Olen sellega vägagi nõus.
Ei USA ega Euroopa näe Iraani tuumaprogrammi
eksistentsiaalse ega olulise ohuna oma riiklikule julgeolekule.
Kas nad eelistaksid tuumarelvadeta Iraani? Muidugi.
Kas nad on valmis seda takistama? Jah. Aga mis hinnaga?
Nad on nõus tuumaprogrammi peatamiseks teatud piirini minema.
Nad on nõus seda praegusel tasemel hoidma,
kuid mitte tegema lisasamme selle tõeliseks lammutamiseks,
et võtta Iraanilt võime tuumarelva arendada.
See ongi vaidluse tuumaks
USA, Euroopa ja Iisraeli valitsuse vahel.
Iisraeli jaoks on tuumaprojekt oluline oht.
Peaminister nimetaks seda isegi eksistentsiaalseks ohuks.
Iisrael tahab maksta hinda programmi peatamiseks,
kuid ei saa seda üksi ilma sõjalise rünnakuta teha.
Dr Pardo? - Arvan, et USAs ja Euroopas on piisavalt neid,
kes ohtu näevad.
Suurimat ohtu näeb Saudi Araabia,
eelkõige nafta ja islami pühapaikade suhtes.
Kui need Iraani kätte langevad ...
Ja tuumarelvadeni jõudmise järel see kindlasti juhtubki.
Euroopa on siis silmitsi tuumarelvaga islamiimpeeriumiga,
kes tahab islamit levitada.
Terrorism vallutab maailma ja miski ei suuda seda peatada.
Üsna paljud mõistavad seda.
Diplomaatilist protsessi toetav Obama valitsus ei saa seda öelda,
mis ei tähenda, et nad seda ei mõtleks.
Mati, palun sinu arvamust kahe mainitud teema kohta.
Üks on püha sõda,
ning sunniitluse ja šiiitluse vastasseis,
mis regioonis suurt rolli mängib.
Teiseks Iisraeli vastasseisu teema
USA ja Euroopa Liiduga.
Dr Pardo mainis huvitavat asja.
Väljaspool meie debatti käib hoopis teine arutelu.
Selles arutelus ei lasta end petta Iraani poliitika suhtes.
Nad näevad taustategureid, religioosseid eesmärke taustal.
Räägin araabiariikidest, nagu Türgi ja Saudi Araabia.
Nad on ohust teadlikud ega hellita illusioone.
Nad ei arva, et probleem läbirääkimistega kuhugi kaob.
Tegemist on püha sõjaga.
See pole mööduv mood, millest välja kasvatakse.
Nad mõistavad Iraani sügavat religioosset pühendumust.
Rahvana on Iraan panustanud kõik sellele ühele kaardile.
USA puhul me tõesti ei tea, mis toimuma hakkab.
Kas Obama läheb sõtta? Väga ebatõenäoline.
Kui Obama kaotaks, kes teab, mis valimistel juhtuks.
Need on liiga kauged spekulatsioonid.
Kui demokraatide president kaotab, kes teab, mis edasi saab.
Kõik võimalused oleks taas laual.
Kes teab, mis poliitikat aetakse ja millised on platvormid.
Kõik võib muutuda.
Täna on ühed mängijad, kahe aasta pärast võib-olla uued.
Mainisid Iisraeli.
Peaminister Netanyahu on seda aastaid korranud:
Iraan on oht ja tuleb peatada, või meid hävitatakse.
Punased jooned,
mille Netanyahu ÜRO Peaassamblees kaardil tõmbas, on ületatud.
Oht on üha suuremaks kasvanud ja Iisrael pole midagi teinud.
Laual on palju tundmatuid faktoreid.
Küsimus on keeruline. Me ei tea paljutki.
Juhtuda võib mis tahes ja mängu võib tulla üllatusi.
Keegi võib lõpuks otsustada, et ei taha Iraani oma tagahoovi.
Hr Alterman?
Obama valitsus ja Euroopa ei näe Iraani nii nagu teie
ja teised Iisraelis.
Netanyahu kantseleist tuli huvitav avaldus,
kui ta võttis vastu kutse Kongressis kõnelda.
Ta lubas rääkida radikaalse islami ohust,
sh ISISest ja Iraanist.
Viimane lõik oli tahtlik ja väga huvitav.
USA viimase aja poliitilises debatis
ei nähta Iraani radikaalse islami esindajana.
Radikaalset islamit seostatakse ISISe, al-Qaeda või nendega,
kes Pariisi rünnakud korraldasid.
Seda ei seostata Iraaniga.
Mitte, et Iraani soojalt suhtutaks, neid nähakse endiselt vaenujõuna,
ja mõistetakse, mida Iraan teeb Liibanonis, Jeemenis, Iraagis jm.
Kuigi Iraan on halb, vaenulik ja autoritaarne valitsus,
pole see sama radikaalne kui nood teised jõud
ja võib isegi aidata teiste jõudude võitmises.
Saudi Araabia ülevõtmine polevatki kõige ohtlikum.
Tõenäolisem stsenaarium on tuumarelvade levik regioonis.
Lisaks Iraanile hangiks tuumarelva Saudi Araabia, Emiraadid,
hiljem ka Egiptus, Türgi ja teised riigid.
See ei tähenda tingimata,
et Iraani raketid Euroopasse suunduksid.
Räägime USAst ja Euroopast ning kuidas nemad asja näevad.
Kuidas on lood teiste mängijatega? Hiina, Venemaa?
Venemaaga on palju probleeme.
Mõlemad riigid on viimasel ajal Iraaniga koostööleppeid sõlminud.
Mis seis meil siin on?
Hiinal on Lähis-Idas vaid üks siht: loodusvarad.
Iraanilt tahetakse naftat.
Hiina on Iraani naftaimporti kasvatanud,
muidugi kooskõlas vaheleppega,
mille Hiina P5+1 liikmena allkirjastas.
Hiina siiski kasvatas Iraani nafta importi.
Kasvava majandusega Hiina tahaks rohkem naftat
ja loodusvarasid.
Venemaaga on teised lood. Venemaa ekspordib ise naftat.
Venemaa huvideks Lähis-Idas on vastuseis USA-le.
Venemaa tahab Lähis-Idas võimu, nagu see on näidanud Süürias,
olles Assadi režiimi liitlane, kes on ka Iraani liitlane.
Samas ei taha Venemaa tingimata, et Iraan ületaks tuumakünnise.
Siis oleks Iraanil sõltumatu energiaallikas
ja nad ei vajaks enam Venemaad.
Putin ei taha Iraani tingimata oma kontrolli alla.
Dr Pardo?
Iraani hegemoonia Lähis-Idas ei pruugi väga ohtlikuna tunduda,
kuid siin on muid ohte.
See on osa Iraani maailmavaatest.
Selle edu sõltub suures osas tuumarelva omamisest.
On olemas ka Iraani kokkuvarisemisoht.
Iraanis on palju sisepingeid, millega keegi ei tegele.
Kui lisada siia terrorism ja tuumarelvad, tekib probleem.
Teine probleem on tuumarelvade ja kübersõja kombinatsioon.
Iraan näeb selle kallal kõvasti vaeva.
Kui Iraan saab tuumarelva ja on osav kübersõjas,
suudetakse tuumarelvaga palju rohkem ära teha.
Tehakse küberrünnak vastase kaitsepositsioonidele.
Veel üks suur probleem on Iraani mentaliteet.
Iraanil pole organit, mis korraldaks riigi heidutusmõju.
Iraani müstilise diktatuuri eesotsas
on vana juht.
Iraani tuumavõimekusega kaasnevad ohud.
Ma ei ole USA ekspert,
kuid kõik need probleemid koos kujutavad suurt ohtu
nii Euroopale kui USA-le.
Iraani parlament kutsus sel nädalal
Iraani välisministri vaibale ja nõudis selgitusi,
mis toimus Kerry ja tema vahel Davoses,
kus nad teineteise kõrval jalutasid.
Vaen Iraani välisministri ja presidendi suhtes kasvab.
Mis seisus nad on ja kui palju võimu neil üldse on?
Hetkel näeme segaseid signaale.
Meil on Revolutsioonikaartlased
ja Iraani siseheitlused.
Khamenei tundub hetkel toetavat kõneluste teed.
Ta usub, et usuliselt on aeg
lähiaastateks ettevalmistusi teha.
Seepärast on see võimalus rada muuta
ja see lubab Iraani režiimil end reformida ja tasapisi avaneda.
Peame arvestama ka Iraani rahva huvidega.
Meil on tegemist kompromissiga,
kus halb lepe oleks kahjulik nii Iraanile, Lähis-Idale kui maailmale.
Mati? - Võtan räägitu kokku.
Lähis-Ida seis ei näe hetkel hea välja.
Võtame ebastabiilsed riigid, kus pole valitsust,
on juhtunud midagi kriitilist vms.
Nimekirja satuksid kõik Lähis-Ida riigid, v.a. Iisrael.
Ütlesid, et Iraan ei näegi enam nii halb välja.
See on just selle pärast.
USA esmane araabia liitlane Saudi Araabia
pole seda enam nafta tõttu.
USA sõltus aastaid saudide naftast.
Kariibi nafta tõttu USA enam saudidest ei sõltu.
Saudid olid suurimad USA relvade eksportijad
ja sõltusid USA naftarahast, et valitsust stabiliseerida.
Neil pole seda enam. Nende kuningas suri äsja.
Jordaanlastel ja Egiptusel on probleeme,
Iraaki ei eksisteeri enam.
Endine regiooni pätt Iraan paistab olevat ainus riik,
kus on juht, kellega rääkida.
Arvestades kõige sellega ei näe asjad head välja.
Ma ei taha pessimist olla, aga ...
Süüria ja Iraagi sündmused on Iraani põhjustatud.
Nad tõukasid tagant sunniite, julgustavad massimõrvu ja genotsiidi.
Kuna Obama otsustas 2011. a taanduda ja Süürias mitte sekkuda,
lasti Iraanil sellega tegeleda. Ja vaadake tulemusi!
- Saateaeg on otsakorral.
- Iraan pole tingimata tulemusega rahul.
- Ma pole kindel. Nad loovad Süürias uut Hezbollah't,
uut Iraani kolooniat, nagu Liibanon ja Iraak.
Neil on kannatust
ja nad teevad plaane mitu aastat ette,
mitte ainult järgmiste valimisteni.
Meil on veel kolm minutit.
Hr Altermann, teie tulevikuprognoos.
Kõneluste tähtajani on paar kuud.
Kus me oleme, kuhu läheme?
Arvan, et sanktsioonieelnõud USAs vastu ei võeta.
Aga ehk tuleb mingi kompromiss.
Demokraatide senaatorid algatasid uue eelnõu,
mis jääb presidendi algse nägemuse ja sanktsioonieelnõu vahele.
Kompromiss, mitte tingimata sanktsioonipooldajate tahe.
Ja arvan, et tehakse uus vahelepe,
mingi olemasoleva pikendus.
Netanyahu peab märtsis Kongressis kõne,
mis hetkeks furoori tekitab, kuid debatti eriti ei mõjuta.
Edasine sõltub sellest, mis juhtub Lähis-Idas
ja USA presidendivalimistel. - Dr Pardo?
Iraani perspektiivist vaadates on USA paindlikkusel piirid.
Tänaste sündmuste siht Kongressis
ei ole tingimata Obama poliitika muutmine,
vaid USA rahva signaal, et tuuma-Iraan on vastuvõetamatu.
Kuigi valitsus räägib leebelt ja viisakalt,
ei tähenda see, et sõda ei tule.
Iraan kaotas 1980. aastail oma Iraagi sõja.
USA võitis selle sõja.
2011. a rahustati Iraak maha,
ja USA võitis ohverdades sõja.
Nad pole huvitatud uuest sõjast, kuid võivad seda teha,
ja on Iraanist palju tugevamad.
Sellega tuleks arvestada. - Mati?
Kõige sellega arvestades, võib loota vaid üllatusele.
Loodan, et Iraani majandus variseb kokku,
midagi juhtub nende valitsusega, või sekkub mingi tundmatu faktor,
Iisrael, USA, Türgi või keegi teeb midagi ootamatut
ja muudab praegust suunda. Hetkel seis hea välja ei näe.
Aitäh, hr Altermann ja dr Pardo, saates osalemast.
Aitäh, Mati!
Aitäh vaatajaile! Järgmise korrani!
Tõlge: Monika Jaaguri