JERUUSALEMMA STUUDIO
Shalom ja tere tulemast Jeruusalemma stuudiosse!
2011. a varakevade ja Araabia kevade järel
muutus rahvaülestõus Süürias veriseks kodusõjaks,
mis on seni nõudnud ligi 200 000 inimese elu.
Islamirühmitused kasutasid kaost ära,
et teostada omi eesmärke ja rajada islamistlik kalifaat.
Kalifaat on islamiriik, mille eesotsas on usujuht.
Juhti peetakse prohvet Muhhamedi järeltulijaks.
Stuudios on Mordechai Kedar,
Begin-Sadati Strateegiliste Küsimuste Keskuse terrorismiekspert
ja Bar-Ilani Ülikooli lektor. Tervitan ka dr Jonathan Spyerit,
Rahvusvaheliste Asjade Globaalse Uuringu Keskuse juhtivat uurijat
ja Lähis-Ida Foorumi Keskuse uurijat.
Tere tulemast ka TV7 analüütikule Jacob Wirtschafterile.
Alustan küsimusega teile. Kuidas kõik Süürias algas
ja kuidas on jõutud praeguse olukorrani?
Olukord on käest läinud.
See algas noorema rahvastiku muutuste nõudmisest
ehk nn Araabia kevadest.
Rahvas tahtis ühtses Süüria riigis demokraatiat.
Nad tahtsid demokraatiat, mis muudaks olukorda Süüria sees.
Loodeti varasemast suuremale rahvastikuosale võimalust
mõjutada võimukasutust ja otsustamist
ning kergendada ressursside saadavust.
Valitsus surus maha rahumeelsed poliitilised meeleavaldused,
mis muutis revolutsiooni relvastatud konfliktiks.
Kes jäid võitlema?
Valitsusväed ja radikaalse islami toetajad.
Dr Kedar, millised osapooled
Süürias ja Iraagis hetkel eri konfliktialadel tegutsevad?
Esiteks tuleb mõista Süüria poliitilist maastikku.
See on Euroopast ja Iisraelist täiesti erinev.
Süüria ei suutnud riigina kunagi rahvast end toetama saada.
Rahvas jäi endiselt lojaalseks hõimule, klannile,
rahvusrühmale, nagu kurdid ja araablased,
või usurühmitusele:
moslemitele, kristlastele, alaviitidele ja druusidele;
või usulahkudele, nagu šiiad ja sunnid.
Riik ei muutunud kunagi tahuks, kellega rahva enamus samastunuks.
Enamus samastus endiselt traditsioonilisemas raamistikus.
Kirjeldan olukorda oma raamatus: "Assadi legitiimsuseotsingud:
Sõnum ja retoorika Süüria pressis Hafezi ja Bashari võimu ajal",
mis hõlmab perioodi 1970. aastaist, Hafez Assadi võimuletulekust
kuni 2005. aastani, kui Bashar oli võimul olnud 5 aastat.
Minu uurimus näitab,
kui ebaseaduslik on riik rahva silmis.
Seda toetavad vaid need, kes sellest kasu saavad.
Kõigil ülejäänuil, nagu ütlesid,
polnud võimalust mõjutada võimukasutust ega nautida privileege.
Seepärast peeti riiki illegaalseks, nagu ka režiimi,
mis esindab vaid üht usuvähemust, alaviite.
Islami järgi pole alaviitidel vähemusena õigust valitseda.
Lisaks keelustavad teatud ringkonnad alaviitide olemasoluõiguse,
kuna neid peetakse uskmatuiks ebajumalakummardajaiks.
Ibn Taymiyyah' sõnul on nad uskmatumad kui juudid ja kristlased.
Alaviitide võim oli seega täiesti ebaseaduslik.
Sunni moslemite silmis. - Täpselt.
Seepärast pidi alaviitide võim rajanema diktatuuril.
Vastasel juhul see kukutataks.
Olukord on olnud kui püssirohutünn
pärast riigi rajamist 1940. aastail.
Võimustruktuurina toimib diktatuur seni,
kuni inimesed tulevad tänavale oma õigusi nõudma:
poliitilisi vabadusi, sõnavabadust, kogunemisvabadust,
ja teisi vabadusi, mis eksisteerivad Läänes.
Seepärast ei saanud valitsus kodanike suhtes haaret lõdvendada.
Tulemust näeme nüüd. Valitsus ei suuda nõudmistega kohaneda.
Režiim põhines rõhumisel ja allasurumisel.
Nad ei tunne midagi muud.
Seda nähti ajavahemikus 1976 - 1982,
kui algas Moslemivennaskonna mäss.
Bashar al-Assadi valitsus ei suuda muutustega kohaneda.
See kas mureneb ise või see murrab teisi.
Dr Spyer noogutab nõusolevalt.
Kas kommenteeriksite dr Kedari sõnu?
Kas võiksite ka veidi valgustada,
millised grupid Assadi režiimile vastu hakkasid?
Olen dr Kedariga nõus Süüria režiimi algupära suhtes.
Eri rühmitused muudavad pildi väga komplitseerituks.
On tähtis mõista,
et Süüria opositsioonil pole kunagi eriti suurt mõjuvõimu olnud,
ei enne 2011. a märtsi, revolutsiooni algust ega hiljem.
Revolutsioon muutus relvastatud konfliktiks
paar kuud pärast revolutsiooni puhkemist, kui sai selgeks,
et Assad uputab valitsusvastased meeleavaldused verre.
Revolutsionäärid haarasid relvad.
Tekkis lugematu arv erinevaid kohalikke relvastatud rühmitusi.
Enamik neist kogunes kohalike võimustruktuuride ümber,
nagu šeigi, usujuhi või dünastia ümber.
Kohalikud relvastatud rühmitused ühinesid sõjaga kohalikul tasandil.
Algul kaitsesid nad meeleavaldusi. Kui need lõppesid,
esitati valitsusele sissisõjaga avalik väljakutse.
Neid kohalikke võitlevaid rühmitusi
hakati nimetama ühisnimetusega Vaba Süüria Armee.
On tähtis mõista, et Vaba Süüria Armee
pole kunagi olnud ega ole tänagi üks ühtne rühmitus.
See pole suutnud ühineda ühe juhi alluvusse
ega moodustada ülemaalist käsuahelat.
Nad pole suutnud tegutseda ülemaalise armeena.
Vaba Süüria Armee loodi ametlikult 2011. a juunis,
minu meelest 25.06.2011.
Seejärel on suur hulk eri tahke püüdnud ühendada
esimesel aastal tekkinud sõjalisi ja militantide rühmitusi.
Eksisteerib nii Islamistlik Rinne SIF kui Islamistlik Vabastusrinne SILF.
Kasutusel on kõik tähekombinatsioonid.
Tihti toetab neid mõni Pärsia lahe riik, nagu Kuveit, saudid või Qatar.
Algul toetas põhjapoolseid mässulisi jõuliselt Türgi.
Ükski rühmitus ei suutnud mässulistegruppe ühendada.
Ülestõusu otsustav nõrkus ongi tõenäoliselt olnud see,
et mässulisterühmad pole suutnud ühineda.
Kaks rühmitust, mis on kahjuks efektiivsemateks osutunud,
on sunniitide radikaalsemad rühmad ja al-Qaeda võrgustik.
Paluksin dr Kedari kommentaari sellele hiljem.
Enne seda, Jacob, oled jälginud pikka aega Süüria olukorda.
Teie endine organisatsioon, mille peakorter oli Jordaanias,
jälgis meedia ja suhtlusmeedia uudiseid Süürias.
Kuidas arenes olukord
pooleldi organiseerunud või organiseerimata mässust selleni,
et islamistid püüavad olukorra abil oma eesmärkideni jõuda?
Seda on näha infovahetuse ja kogukonna organiseerimise tasandil.
Olime Süüriaga kontaktis.
Kajastasime sündmusi ja kontrollisime info tõepärasust.
Nagu ütlesite, on kõik väga kohalik. Uurisime,
mida ütleb Aleppos või Daaras Rahvuslik Koordinatsiooninõukogu
ja mida ütleb Idlibis Vaba Süüria armee,
Islamiarmee, või mis tahes nime mingi rühmitus kasutas,
ja nimed paistsid tõesti iga kuu muutuvat.
Organisatsioonid iseenesest on regionaalselt hajuvilasuvad.
Konflikt on väga kohalik.
Süüria opositsiooni read jätkavad murenemist.
See on halb revolutsiooni jaoks,
see on muutunud katseks haarata kontroll Süüria riigi üle.
Võimu hajutamine ja koordineerimine on mässulistele raske olnud.
Dr Kedar, küsimus teile islamistide tõusmise kohta.
Kuidas see juhtus?
ISIS on Iraagis teatud aladel aktiivselt tegutsenud.
See osaleb alati terroritegevuses Lääne vastu,
kaasa arvatud Iraagi valitsuse vastu.
Nende meelest toetub valitsus Läänele.
Nägime, kuidas nad vähehaaval esile kerkisid.
Seda on inspireerinud al-Qaeda.
Süürias tegutseb aktiivselt ka al-Nusra Rinne.
Kuidas õnnestus peamiselt sunni enamusega al-Qaedal
vallutada areen Süürias
nn demokraatlikus revolutsioonis
ja seejärel Iraaki siirduda?
Terrorirühmitus Islamiriik tekkis ca 10 aastat tagasi.
Tollal tunti neid veel nime all al-Qaeda al-Rafidayn,
Iraagi ehk Kaksikjõemaa al-Qaeda.
See on saudide alustatud ja sarnaneb õpetuslikult al-Qaedale.
Nad olid vastu ameeriklastele
ja ameeriklaste loodud šiia koalitsioonile.
Šiiidid on ju Iraagis enamuses.
See oli Iraagi organisatsioon,
mis koosnes peamiselt mingist hõimust Loode-Iraagis.
Neil oli vaheldumisi vaikseid ja aktiivseid perioode.
Saddam Husseini endine seltskond.
Nad ühinesid organisatsiooniks, kuna Baathi partei keelustati.
Süüria kriis algas 2011. a.
Süüria mässulised vallutasid kohe piiripunktid
Iraagi ja Türgi piiridel.
Nad pole veel vallutanud piiripunkti Jordaania piiril.
Kui riik kaotab kontrolli piiripunkti üle,
ei saa enam jälgida, kes maale tuleb ja kes sealt lahkub.
Mässulised tervitasid iga džihadisti Tšetšeeniast
Alžeeriast, Euroopast, Hiinast, Indiast, Pakistanist ja Afganistanist,
kõiki põgenikke Siinailt, Liibüast ja mujalt.
Nad lendasid Türki ja tulid Süüriasse, kuna piirid olid lahti.
Nii see kasvas. Algul võideldi kohalike militantide kõrval.
Aasta eest oli Süürias sadu militantiderühmi, enamik kohalikud.
Igas külas ja rajoonis oli oma. Al-Rastanil oma, Idlibil oma.
Koostööd nad eriti ei teinud.
Siis leidsid džihadistid juhi,
kes tuli Iraagist ja hüüdis: "Mina tulen!"
See oli Abu Bakr al-Baghdadi.
Ta juhtis rühmitust Iraagi Islamiriik.
Rühmituse nimi muudeti:
Iraagi ja Süüria ehk Levanti, al-Shami Islamiriik, ISIS.
Kõik nägid, et tal on võimu ja raha,
kuna tema kontrolli all olid Iraagis naftaväljad. Rikas mees.
Ta võib osta inimesi, relvi ja sidevõrgustikke.
Ta võib toetada relvadega ja korraldada väljaõpet.
Nähti, et temast võib saada mõjukas ja temaga ühineti.
Paljud militantiderühmad vandusid truudust tema rühmitusele.
Nägime, kuidas 1,5 aasta eest pea iga päev rühmitused ükshaaval -
Ahrar ash Sham, Idlibi militantide rühmitus
ja teised väiksed rühmad, kus oli kümneid või sadu liikmeid -
vandusid truudust Baghdadile ja ühinesid ISISega.
Hullumeelne on, et ISIS müüb naftat Süüria valitsusele.
- Nad vajavad raha.
Valitsus rahastab oletatavalt oma tugevaimat vastast.
Teine hullus on seotud NATO liikmesriigi Türgiga,
kes peaks olema USA liitlane ja lähedasis suhteis Euroopaga.
ISISe valitsetav nafta voolab Türgi eraturgudele.
Türgi rahastab nii uskumatult vägivaldset rühmitust.
Džinn on pudelist välja pääsenud.
Saudid rajasid Iraagis kümne aasta eest rühmituse.
Nüüd hüüab Saudi kuningas maailmale:
"Rühmitus neelab teid alla, nagu see meidki neelas."
Läheksime selle juurde veidi hiljem.
Dr Spyer, esitaksin küsimuse sõja eri aspektide kohta
ja islamistide globaalse värbamise kohta.
Võitlevate islamirühmitustega Süürias on ühinenud
üle 7000 eurooplase ja ameeriklase.
Mõned tuhanded on ka Iraaki läinud. Täpne arv pole teada.
Kui ohtlikuks pead olukorda Euroopa riikidele ja USA-le?
Olukord on selgelt väga ohtlik.
Mainiti Türgi olukorda.
Olen viimase kolme aasta jooksul palju Põhja-Süürias viibinud.
Türgi valitsus lubab piiril lekkida. Vabatahtlikud võitlejad
said vabalt tulla militantide ja islamistide rühmitustesse,
ja Türgi võimud ei takistanud neid.
Türgi tegi võitlejaile Põhja-Süüriasse tulemise
ja militantidega ühinemise kergeks. See on pöördunud Türgi vastu.
Reyhanli rajoonis on toimunud terrorirünnakuid,
autoriteks samad rühmitused.
Oleme juba näinud, kuhu olukord võib viia.
Mõne kuu eest toimus Brüsselis rünnak,
kus hukkus neli juuti - kaks iisraellast, kaks belglast.
Meedias väideti, et see polnud terrorirünnak,
vaid luureteenistuse korraldatud arveteõiendamine või varjusõda.
See põhines videosalvestusel korraldajast.
Ta oli väga rahulik ja kindlakäeline. Tegi oma töö ära ja lahkus.
Mees polnud luureteenistusest. Mehdi Nemmouche oli rahulik,
kuna oli teeninud kaks aastat Vaba Süüria armees.
Ta oli harjunud tulirelvaga inimesi tapma.
Võimalik, et ta oli suve esimene pääsuke.
Temataolisi on Süürias tuhandeid.
Nad naasevad Prantsusmaale, Inglismaale, Taani, Hollandisse,
Belgiasse või mujale väga ohtlike ja kogenutena.
Nad väljuvad väga karmidest lahingutest.
Neil on kogemusi ja nad tahavad oma ideoloogiat kodus levitada.
Sellest saab väga ohtlik ajajärk.
Dr Kedar, loen tsitaadi Saudi kuninga Abdullah avaldusest.
"Kui olukorda ei sekkuta, tulevad nad kuu ajaga Euroopasse
ja järgmisel kuul USAsse." Kui tõeline oht on?
Väga reaalne. Paljudel Süüria sõja- ja džihaadirindele saabunuil
on Lääne nimed: Jean-Jacques, Francois või George.
Nad on valged ja sinisilmalised islamisse pöördunud.
Nüüd on neil hea kogemus ka tapatalgutest.
Nad käivad Türgis duši all, ostavad ülikonna ja portfelli
ning naasevad Euroopasse pärast "2-aastast ärireisi Jaapanis".
Kuigi ta võitles Vaba Süüria armees,
mida Lääs toetab ja rahastab. Kas probleem on seotud islamistidega
või on see üldine militantide probleem Lähis-Idas?
Süürias on väga raske eristada natsionaliste ja islamiste.
See on algusest peale sunniitide ülestõus olnud.
See algas kahes väga konservatiivses Süüria sunniitide piirkonnas.
Jagamine rahvusmeelseteks ja islamistideks ei peegelda reaalsust.
Kas see on järg šiiitide ja sunniitide sõjale?
See on järg šiitide ja sunniitide vahelisele sõjale,
mida on peetud üle 1400 aasta,
kuid vaadake hukkamisi, kuigi seegi pole midagi uut.
Hukkamisi on nähtud kõikjal: Süürias ja Iraagis.
Siinail hukati neli inimest.
Al-Nusra Rinde mässuline hukkas Liibanoni armee sõduri.
Hea, et hukkamisi mainisite. Saudi režiim hukkas täna või eile
3 inimest uimastivahenduse eest. - See on seal tavaline praktika.
On tore, et Abdullah ütleb: "Terrorism tuleb, terrorism tuleb!"
Saudi režiim tegutseb iga päev islamiriigi ideaalmudelina.
Neil on usupolitsei, kes hukkab inimesi eri põhjustel.
Nad kiusavad noori, kes käituvad täiesti tavaliselt ostukeskustes,
hotellides ja restoranides.
See näitab teistele, milline islamistlik riik välja näeb.
Kui neile ei meeldi olukord Süürias, siis kus oli Saudi armee?
Kus olid Pärsia Lahe Araabiamaade Koostöönõukogu väed?
Kui see nii oluline on, miks jätta see teiste kätesse?
Ja kes rühmitusi algselt rahastas, rajas ja koolitas
kui mitte vahhabiidid?
Saateaeg lõpeb peagi.
Arutame ohtusid, mis võivad oodata Iisraeli ja Jordaaniat.
Needki on vahetus ohus.
Jordaaaniasse on üks rünnak Süüria poolelt juba tehtud.
Ma pole nõus.
ISISe kuritegelikud väed jätavad rahule
ühtse armee, funktsioneeriva riigi ja riigile ustava armee.
Bagdadi linn tõendab seda. Nad ei tule Bagdadi lähedalegi.
Nende pealetung edenes perifeerias, kuid paari kuu eest nad peatusid.
Miks? Bagdadis elab neli miljonit šiiiti.
Nad on organiseerunud, relvastatud, treenitud, ja nad ootavad.
ISIS teab, et konflikt šiia vägedega tähendaks nende lõppu.
Nad on sangarid, kui on tegemist võitlusega küla, jesiidide
või üksikute lõksu jäänud armeebaaside vastu.
Nad teevad suure massiga välkrünnaku.
Terroril, mida nad oma hukkamis- videotega levitavad, on oma mõju.
See on psühholoogiline sõda.
Väikeste külade ja linnade vastu on nad võitmatud.
Seal on nad suured sangarid, kuid mitte Iraagi šiiitide aladel.
Nad püüavad Jordaaniasse infiltreeruda
ning alustada ülestõusu Ma'anist ja Süüria põgenike laagreist.
Ma ei usu, et see neil õnnestub,
kuna Jordaania armee on kuningriigile väga lojaalne.
Kuninga positsioon on kindel.
Ma ei usu, et Jordaania ohus oleks. Sama käib ka Iisraeli kohta.
Kui vastas on relvastatud, otsustav armee, ISIS taandub.
Esitan veel ühe küsimuse ja palun kõigilt lühidat vastust.
Kas suurim oht on vägede infiltreerumine,
nagu oleme täna kuulnud, Lääne ühiskondadesse,
kust nad terrorirünnakuid teeksid?
Teiseks, mida ootate lähitulevikult? Lühidalt.
Neil juba on pääs Vahemerele, Idlibi piirkonnast.
Nad suudavad eksportida oma terrorit, lõhkeaineid ja terroriste,
nagu soovivad Lõuna-Euroopasse ja sealt põhja.
Teiseks tulevad mõned kodumaale terrorit levitama.
Euroopa maad peavad muretsema hakkama,
sest olukord hakkab peagi Euroopat mõjutama.
Põhioht pole terrorism Läänes, vaid see,
et Liibanon, Süüria ja Iraak võivad kaardilt kaduda.
Nende piiril möllab eriti verine usulahkudevaheline sõda.
Vastamisi on kaks ohtlikku jõudu,
Iraani juhitud rühmitus, kuhu kuuluvad Hezbollah ja Assadi režiim,
ning tõusev sunni džihaadirühmitus.
Mõlemad on suureks ohuks nende maade rahvastele
ja üldisele rahule Lähis-Idas.
On kolm miljonit Süüria põgenikku,
kelle vajadusi rahvusvahelises kogukonnas tõsiselt ei võeta.
Seni kuni USA, Iraan, Euroopa ja Venemaa
Süürias relvarahu ei saavuta, et inimesed saaksid koju minna,
kiirgab ebastabiilsus nende elus väljapoole ja kujutab ohtu.
Näib, et see keerukas probleem on alles algus.
Mordechai Kedar ja Jonathan Spyer, aitäh.
Aitäh ka Jacob Wirtschafterile.
Aitäh vaatajaile! Järgmise korrani!
Tõlge: Monika Jaaguri