JERUUSALEMMA STUUDIO
Tere tulemast Jeruusalemma Stuudiosse!
Täna räägime Genfi kõneluste järgsetest arengutest
Iraani tuumaprogrammis
ja kas on toimunud mingeid olulisi muutusi.
Tere tulemast, Pekka Sartola!
Novembris pikalt kestnud kõnelused lõppesid kokkulepetega selle suhtes,
kuidas Iraani tuumaprogrammi peatada.
Mis on toimunud pärast seda?
Lepiti kokku, et Iraan hakkab vähendama
oma uraanirikastustegevust ja allkirjastati vahelepe.
Lääs rõõmustas selle üle ja väitis seda märkimisväärseks,
Iisrael aga pidas seda läbikukkumiseks,
kuna protsessile ei seatud mingeid konkreetseid tähtaegu,
Iraan peab vaid 6 kuu jooksul järeleandmisi tegema.
Iraan nägi asju teisiti, tegelikult samamoodi nagu Iisraelgi:
et nad ei leppinud tegelikult õieti milleski kokku.
Nad ei peagi uraanirikastamist peatama.
Nende arvates leping seda konnkreetselt ette ei näe.
20. jaanuaril toimus veel üks kõnelustevoor,
mis pidi otsustama, kuidas edasi minna,
ja milliseid järeleandmisi Iraan õigustatuks peab.
Iraani nõuded oma sihtide suhtes on murettekitavad.
Nad koostasid dokumente ekspertide osalusel nädalaid,
ja neist oli raske valesti aru saada,
kuidas on võimalik jõuda mitu nädalat hiljem järeldusele,
et aprilliga on kõik läbi.
See on tõesti väga naljakas.
Loen ette Iraani asevälisministri avalduse 14. jaanuarist k.a.
Ta ütles Genfi lepingu kohta:
"On loomulik, et selliste dokumentide puhul
sünnivad erinevad tõlgendused, kuid meile kõigile on parem,
kui leiame ühiseid arvamusi ja tõlgendusi.
Seetõttu kõnelused paiguti katkesid ja jätkusid kõrgemal tasandil.
Oleme teadlikud hr Obama probleemidest oma Kongressiga,
kuid tuumaprogrammi lammutamist
kokkuleppe sõnavara ei sisalda."
On väga tähelepanuväärne, et Lääs uskus just seda.
Nende tõlgenduse järgi lepingust,
mida meie võtame tavaliselt sõna-sõnalt,
on see vaid arvamuste protokoll.
Jah. Nad näevad kompromisse kui valikuvõimalusi,
ja samuti mõistis seda ka Iisrael -
milleski olulises kokku ei lepitud
ning Iraan sai vaid veidi mänguaega juurde
ja omab vabadust tõlgendada lepingut
oma perspektiivist, nii nagu neile sobib.
Kas Obama või mõni teine osapool on esile astunud ja öelnud,
et nii need asjad ei käi?
Detsembri paiku,
kui leping pidi jõustuma,
ja uraanirikastamist tuli vähendada,
hakkas Obama Iraaniga salakõnelusi pidama.
Ta ei teavitanud sellest Iisraeli ega teisi P5 riike,
võimalik, et ehk ainult Venemaad.
Nad ilmselt märkasid, et kõik pole korras.
Lepingu allkirjastamise ajal novembris
jõudsid ka Iisrael ja Saudi Araabia kokkuleppele,
et teevad kõik võimaliku Iraani tuumavõimekuse takistamiseks.
Kõneluste osapooled ehmusid, et Iisrael võib Iraani rünnata,
ja nii pidi Obama, poolsalajase luureinfo järgi,
Iraaniga mingi kokkuleppeni jõudma, näitamaks maailmale,
et Iisraeli võimalik rünnak oleks illegaalne.
Vaatame Iraani tuumaprogrammi -
milleks nad seda vajavad?
Iraani või õigemini
ühe nende parlamendiliikme 3. jaanuari avalduse väitel,
ei taotle nad tingimata tuumarelva,
aga neile on vältimatu Iisraelile selle õige koht kätte näidata.
Seni pole Iraan kunagi öelnud, et taotleb tuumarelva,
nad räägivad alati rahumeelsest tuumaprogrammist,
mida vajatakse meditsiinilistel ja tehnilistel eesmärkidel.
Nad on süstemaatiliselt eitanud igasugust tuumarelvataotlemist.
Nüüd väidavad nad, et muidugi vajavad nad tuumarelva,
kuna Iisrael on ikka veel olemas.
Nii näitab see pöördeline avaldus nende tegelikku kavatsust,
milleks on Iisraeli hävitamine.
Just. Kirjutasin juba 10 aasta eest nende teleavaldusest,
mille järgi saab islamimaailm ehk Iraan omaenda tuumarelva,
ja see tähendab sionistliku riigi kustutamist maailmakaardilt.
See on alati nende eesmärk olnud.
Nad on seda varjanud
tavaliseks energia tootmiseks mõeldud tuumaprogrammi taha,
mille varjus nad sihikindlalt tuumavõimekuse poole rühivad.
Vaadates viimaste aastate inspektsioonidele selles osas,
mis Iraanil täpselt on ja mida ta selles vallas teeb,
kuidas on kõnelused arenenud
ja kuidas oleme jõudnud tänasesse punkti?
2006. a keelasid P5+1 riigid ÜROs
Iraanil uraanirikastamise.
Kuid sel puudus praktiline mõte,
kuna Venemaa ehitas Busheris elektri tootmiseks tuumajaama
ja teatas, et varustab seda järgmise 10 aasta jooksul
vajaliku koguse tuumavarrastega.
Nii pole Iraan sel eesmärgil pidanud uraani rikastama.
Nad saavad seda odavamalt Venemaalt.
Nad ehitavad varustust ja tehaseid sadade miljonite dollarite eest
mingil muul eesmärgil.
ÜRO leidis, et see tuli keelustada.
Iraan ei teinud midagi.
Aasta hiljem pidas IAEA Iraaniga läbirääkimisi,
kus lepiti kokku koostada plaan programmi jälgimiseks,
et Iraan ei ületaks tuumavõimekuse künnist.
Vaadates viimaseid sündmusi, tundub, et käivad salakõnelused
ka Iraani ja Venemaa vahel
ja me räägime suurtest summadest.
Märkimisväärne on seegi, et ÜRO kehtestas Iraanile sanktsioonid
sundimaks neid tegevusele.
Muuhulgas kehtestati naftaembargo ja impordikeeld teatud toodetele,
kuna Iraan ei suuda ise naftast enda tarbeks kütust töödelda
ja peab 60% sellest importima.
See kõik viis Iraani majanduse kriisi.
Nad on maavarade poolest rikkad -
palju naftat, gaasi, mineraale jne -, aga tarbekaupu ei jätku.
Venemaa osaleb võrrandis, istub endiselt ÜROs,
vajutab nuppe ning planeerib ja kehtestab sanktsioone,
aga nüüd tõmbasid nad vaiba teiste jalge alt.
Räägime 18 miljardist dollarist.
Arvestades, et Venemaal endalgi on majanduslikult kitsas käes,
suudavad nad siiski sellise raha välja käia.
Hea tahte ja eesmärkide korral leitakse alati raha.
Putini 9. jaanuari avaldus
igaaastase kaubavahetuse suhtes Iraaniga 18 miljardi USD ulatuses,
mis tähendab 1,5 miljardit iga kuu, kõlas nii:
Saame neilt naftat ja gaasi ja anname vastu, mida nemad vajavad,
peamiselt tarbekaupu,
riigi majanduse ja selle kodanike heaolu tarbeks.
Genfi lepingu jõustudes
pidi Iraan saama 7 miljardit USD oma külmutatud varadest.
Eelmainitud 18 miljardit on kaks korda rohkem
ja Iraani ehk ei huvitagi enam ÜRO ja Lääne sanktsioonid.
Venemaa hoolitseb nende eest
ja annab üle kahe korra rohkem, kui nad vajavad.
Kas me tõesti räägime vaid tarbekaupadest
või hõlmab see ka relvi?
See hõlmab vältimatult ka relvi, kuna Venemaa väitel
toimetavad nad Iraanile 300 modernset õhutõrjeraketti,
mida Iraan on igatsenud, kui saudid, Iisrael või keegi
peaks ründama nende tuumarajatisi.
Leping Venemaaga sisaldab kindlasti ka neid.
Kogu selle protsessi vältel
ennustas Iisrael täpselt seda, mis juhtuski -
see on vaid paberikuhil, mida keegi tõsiselt ei võta.
Kuidas Iisrael on reageerinud ja millised on nende kavatsused?
Iisrael on endiselt mures tuumaprogrammi pärast
ja Iraani jätkuva rikastusprotsessi suhtes.
Iraani raskeveereaktoril Arakis on vaid üks eesmärk -
toota tuumarelvade jaoks plutooniumi.
Sel pole muud eesmärki.
Genfi lepe nõudis selle tegevuse kohest lõpetamist.
Iraani tõlgenduse järgi
ei keelanud leping neil selle ehitamist jätkata.
Iisraeli sõnul tuleb see hävitada,
kuna see on ülioluline nende eksistentsi seisukohast.
On teisigi tehaseid,
kus tsentrifuugid rikastavad kõrgetasemelist uraani.
Neid on edasi arendatud üha kiiremaks ja tõhusamaks.
Genfi lepe nõudis selle kõige peatamist.
Iraan pole midagi peatanud.
Nad tõlgendavad Genfi lepet jätkuvalt oma nägemuse järgi.
Nii Venemaa kui Hiina toetavad neid,
mõlemad on nii strateegiliselt kui majanduslikult tähtsad.
Kuna Iraani peamine eesmärk on Iisrael merre ajada
ja tuumaprogramm on vajalik Iisraeli hävitamiseks,
on see Iisraeli jaoks elu ja surma küsimus.
Iisrael ei saa sellist riski lubada.
Kui tõenäoliselt võib Iisrael sõjaliselt sekkuda?
Kahjuks pole ma prohvet.
Realistlikust perspektiivist võttes imestaksin,
kui midagi varsti ei juhtu.
Iisrael testis jaanuaris edukalt ka oma Arrow 3 raketti,
mis on peamiselt mõeldud kaitseks, kuid sobib ka ründeotstarbeks.
USA Kongressi esindajad viibisid katsetusel ja nägid,
kuidas Iisrael suudaks takistada Iraani õhurünnakuid
või algatada oma õhurünnaku
Iraani tuumarajatiste hävitamiseks või halvamiseks.
Nad on selleks valmis.
Iisraelil on ka vähemalt 50 "punkrihävitajaraketti",
mis suudavad tabada maaaluseid objekte
ja võivad osaliselt hävitada Iraani maaalused tehased.
Nende sihiks pole kunagi olnud Iraani vastu sõda alustada,
vaid et seal vahetuks režiim,
nii et Iraan ei taotleks enam Iisraeli hävitamist.
Nad tegutsevad üksnes oma julgeolekust lähtuvalt.
Iraanis on ilmselt palju rahvast, kel on sama siht,
kuid keskvõim teeb kõik otsused.
See on tõsi.
Iraanil on kolm peamist parteid - võimulolev radikaalne usupartei,
keda toetavad armee ja Revolutsioonikaartlased.
Nemad otsustavad Iraani poliitilise suuna.
50 miljonit Iraani 80-miljonilisest rahvastikust
tahaks elada rahus, harida oma lapsi ja töötada.
Nende suhtumine Iisraeli johtub üksnes religioossetest motiividest.
Neil pole Iisraeliga kunagi mingit negatiivset konflikti olnud.
See on vaid usuline kinnisidee, mida õhutab nende usk ja Koraan,
mis sihib juudiriigi hävitamisele ja Jeruusalemma vabastamisele.
Saudi Araabia on seal samuti suurt ohtu näinud
ja on lähenenud neis asjus Iisraelile.
Neil on siin ühised huvid.
Paar aastakümmet tagasi vaadates on hämmastav näha koos
vahhabiitlikku-sunniitlikku Saudi Araabiat
ja nende sionistlikku vaenlast Iisraeli.
Kuid julgeolekuteemad on väga olulised
ja muudavad asja.
Saudid näevad Iisraeli armeed ainsa tasakaalustava faktorina
Lähis-Idas, mitte enam USAd.
Kuidas koostöö saudidega aitab,
kui Iisrael peaks Iraani ründama?
Saudid asuvad Iraanile tunduvalt lähemal.
Õhuvahemaa Iisraelist Iraanini on ca 1500 - 1800 km,
Saudi Araabiast oleks see ca 300 km,
ja ajaliselt 15 - 20 minutit.
Mingit ametlikku avaldust pole,
kuid luure- ja ebaametlik info viitab sellele,
ning saudid külastasid ka Iisraeli
ja nende luurekoostöö on kestnud aastaid.
Vaatame P5 maid, kes Iraaniga lepingu sõlmisid.
Venemaal on Iraaniga omad lepped,
Obamal omad kõnelused -
kas see on viinud konfliktideni P5 maade seas?
EL välispoliitikajuht Ashton oli väga optimistlik
Iraaniga üksteisemõistmisele jõudmise suhtes.
Ma ei tea, millel see põhineb, kuna faktid on avalikult teada.
Nende põhjal on võimatu järeldada, et Iraaniga on kõik hästi.
Harilikult on EL, Inglismaa ja USA selles osas ühel meelel olnud,
ja Saksamaa on Iraani suhtes negatiivsem olnud
ning peab seda endiselt ohuks.
Tuumavõimekuse saavutamise korral on Iraanil tuumalõhkepead.
Taustafaktoriks on ka Rumeenias ehitatav raketikilp.
Venemaa nõuab selle lammutamist, USA kõhkleb.
Iraan muutuks oma tuumalõhkepeadega USA-le ohuks.
Mängus on üsna keerukad makropoliitilised tegurid.
Varasemates saadetes oleme arutanud ka
võimalikke leppeid Põhja-Korea ja Iraani vahel.
Kas selles valdkonnas on mingeid arenguid?
Nende koostöö jätkub.
Sajad Põhja-Korea tuumatehnikud töötavad endiselt Iraanis.
Põhja-Korea ainus väline sissetulekuallikas
on nimelt relvade ja tuumatehnoloogia müük,
ja nad vajavad hädasti naftat.
Põhja-Korea on samuti tugevalt pildil.
Hiina võiks sellele lõpu teha, kuid jätab sekkumata.
Iisraeli perspektiivist vaadates olen lugenud,
et Iraan transpordib Hezbollah'le Süüria kaudu relvi
isegi ükshaaval, et mitte vahele jääda.
Iraan on Hezbollah peamine varustaja nii sõjaliselt kui rahaliselt.
Neil on Liibanonis 5 raketibaasi,
kus töötab sadu Iraani tehnikuid.
Kui Iisrael peaks Iraani ründama,
makstaks selle eest kätte Liibanonist Iraani rakettidega.
Seda Iraan mõtlebki, kui kuulutab,
et Iisraeli tabaks minutitega tõsine vasturünnak,
kui nad peaksid Iraani ründama.
Arvestades, et kõnelused palestiinlastega
püüavad õõnestada Iisraeli kaitsevõimekust,
ja kuhjuvate ohtude valguses
paistab Iisraelil kitsas käes olevat.
See on asjade seis piibellikust ja prohvetlikust vaatevinklist.
Psalm 83 ennustab,
et Iisraeli ümbritsevad araabiamaad ründavad Iisraeli.
See puudutab Iraaki, Süüriat ja Liibanoni.
Jordaanial ja Egiptusel on Iisraeliga rahulepped,
mis näivad selle võimaluse hetkel edasi lükkavat.
Iisrael peab põhjast ähvardavat ohtu tõsiselt võtma.
Vahemaad on väga lühikesed.
Mõnekümne sekundiga võivad nad tuhandete rakettidega silmitsi olla.
Kuidas nad neid nii kiiresti peatada suudaksid?
Iisraeli valitsusel on palju mõtlemisainet.
Mõtlesime, et järgmises saates
vaatleme seda kõike Piibli valguses.
Milliseid mõtteid see sinus tekitab?
Oleme oma viimastes aruteludes üldpoliitilisemaks jäänud,
nii et võiksime ehk käsitleda Psalmi 83.
Ka energiaolukord on huvitav ja aktuaalne teema.
Venemaa huvi selle suhtes viib meid Hesekieli 38.-39. peatükki,
mis räägivad Googi sõja sündmustest.
Viimaste aastate arengud juba viitavad sellele
ja mõned mosaiigitükid ootavad Jumala ajastust.
Ootame sellele maale ka ärkamist,
üheaegselt sõdade ja muuga.
Lõppkokkuvõttes - Jumal kontrollib kõike.
See on meie tugev lootus -
teadmine, et miski pole juhus.
Usume Jumala juhtimist selles kõiges.
Ka Iisrael võib sellele tulevikus konkreetsemalt toetuda.
Aitäh, Pekka!
Järgmisel korral jätkame siit Piibli valguses.
Aitäh vaatamast! Kohtumiseni nelja nädala pärast!
Tõlge: Monika Jaaguri