JERUUSALEMMA STUUDIO
Tere tulemast Jeruusalemma Stuudiosse!
See on 2014. a esimene saade, mida hakkame tegema iga kuu.
Tere tulemast ka Pekka Sartolale!
Enne Iisraeli-palestiinlaste rahuprotsessi juurde minemist,
räägime veidi hiljuti lahkunud Ariel Sharonist.
Räägi, milline mees ta oli, mida saavutas,
ning milline oli asjade seis enne ja pärast teda?
Ariel Sharonist on tehtud dokumentaalfilme ja raamatuid.
Ta on üks Iisraeli kaasaegse ajaloo tähtsamaid poliitikuid ja sõdureid.
Ta osales kõiges. Teda nimetati buldoosriks.
Ta surus oma tahte läbi, mis tekitas nii imetlust kui viha,
nagu jõuliste inimeste puhul tavaliselt juhtub.
Ta avaldas Iisraelile suurt mõju.
Ta oli kindral, osales kõigis Iisraeli sõdades,
misjärel ta siirdus poliitikasse.
Peaministriks oli ta 2001-2006,
kuid enne seda oli tal kolm teist ministriportfelli,
mille käigus tuli ette nii häid kui halbu saavutusi.
Üks tähtsündmusi oli 2005. a Gaza loovutamine,
millest alates hakkas talle lahkumiskell tiksuma.
Mis juhtus 2005. a augustis?
Sharon oli Gaza loovutamist juba paar aastat varem plaaninud,
kuna USA avaldas selleks tugevat survet.
Ta loovutas tollasele Fatah'le kontrolli Gaza sektori üle,
misjärel seal toimus võimupööre.
Valimiste järel sai võitjaks Hamas ja haaras seal Fatah'lt võimu.
Gaza puhul tahtis Sharon näidata ülejäänud maailmale,
et Iisrael ei hoia oma valduses ühtki maa-ala,
kui tegemist pole rahuga.
Nad andsid Gaza ära,
et palestiinlaste ja Iisraeli vahel sünniks rahu.
Seda ei juhtunud aga kunagi.
Gazast on Iisraeli tulistatud mitukümmend tuhat raketti ja mürsku.
Gaza loovutamine oli seega ehk vale samm.
Praegune peaminister Netanyahu lahkus tollal seetõttu valitsusest.
Kui ta oleks teadnud, et Hamas seal võimule tuleb,
oleks ta ehk ümber mõelnud.
Mäletan aega pärast 2005. a,
kui nii USA kui Iisrael õhutasid palestiinlasi vabadele valimistele
ning olid veendunud, et võidab Fatah,
kes oli olnud kõnelustepartner.
Üllatuslikult võitis selgelt Hamas, mis muutis kogu olukorda.
Tollal öeldi Gaza loovutamise kohta 'valearvestus'.
Sellele järgnenu oli talle ilmselt suur pettumus.
Ta kindlasti ei lootnud, et sealt hakkab tuhandeid rakette sadama.
Kindlasti mitte. Ta ei jõudnud ise seisukohta võtta,
kuna sama aasta detsembris toimus tal esimene insult,
jaanuaris teine ja kolmas, mis lõpetas tema peaministrikarjääri.
Peredele, kes pidid Gazast lahkuma, oli see ilmselt kibe kogemus.
See oli tragöödia, millest Iisrael pole siiani toibunud.
Ligi 3000 inimest pole seni veel täielikku kompensatsiooni saanud
kaotatud omandi ja kodude eest, mis nad pidid maha jätma.
Nad elavad endiselt ajutistes eluasemetes.
Siin testiti mõnes mõttes olukorda, et kui Iisrael teeb hea tahte žesti,
oodates, et ka teiselt poolt tuleb head, ja seda ei juhtunud,
siis rahukõneluste valguses pole see eriti julgustav kogemus.
Täpselt nii.
Neil polnud vaja Gazat loovutada.
Seal on palju halvemini läinud pärast Iisraeli lahkumist.
Seal töötas 40 000 palestiinlast, armee hoidis korda ja rahu.
Pärast Hamasi võimu haaramist on Gaza olnud anarhiapesa.
See hea tahte žest peaks peegelduma ka uutes läbirääkimistes.
On hämmastav, et ülejäänud maailm ei taha näha Gaza õppetundi.
Kui sarnane olukord juhtuks ka Läänekaldaga,
järgneks sellele vaid halba.
Sharoni järel sai peaministriks Ehud Olmert.
Mis toimus Olmerti ajal maade jagamise ja muu valguses?
Gazas algas kodusõda ja Hamas haaras Fatah'lt 2006. a võimu.
Valimisvõidu tõttu pääsesid nad nö demokraatlikult valitsema.
Seejärel hakkas rakette sadama.
Olmertil oli kitsas käes.
Ta toetas tugevalt Läänekalda andmist Palestiina riigile
ja oli isegi valitsusväliselt salaja läbirääkimisi pidanud
võimalike jagamisplaanide suhtes.
Ta oli peaministrina üsna pehme pärast nö "kõva meest" Sharoni.
Olmert pidi ametist loobuma,
kuna ta oma partei lakkas teda toetamast.
Seejärel sai mõneks kuuks peaministriks Tzipi Livni.
Millised seisukohad maaloovutamise ja muu suhtes on Livnil?
Livni juhib minu imestuseks praegu rahukõnelusi.
Tema meelest tuleks Palestiina riik rajada 1967. a relvarahu joontesse,
hoolimata sellest, et ta pidi peaministriks olles käivitama
operatsiooni Valatud tina, kuna Hamas muudkui tulistas
ja Iisrael pidi vastulöögi andma.
Tundub, et kõik Iisraeli poliitikud
ei julge piisavalt realistlikult tagasi ajalukku vaadata,
vaid tegutsevad pigem välismaise surve alusel.
Tema järel sai peaministriks Netanyahu,
kellel on taas selgem poliitika.
Netanyahu on realistlik poliitik.
Ta on ka rahvusvaheliselt Iisraeli edukaim poliitik.
Ta oli pikalt USAs suursaadikuks ja tunneb luureseltskonda,
tunneb ministreid ja ka läänemaailma.
Ta valdab vabalt inglise keelt, mis on alati boonuseks.
Ta poleks kunagi tahtnud Gaza loovutamist.
Samal põhjusel on ta ka Palestiina riigi vastu,
kuna mõistab palestiinlaste tõelisi sihte rahuprotsessil.
Eelmises saates uurisime Palestiinlaste nõudmisi.
Mis on USA viimatisim sõnum selle kõige suhtes?
Palestiinlaste pöörase nõudmistenimekirja järel
esitlesid nad oma raamlepet,
mis sisaldas mõlema osapoole kompromissnõudmisi,
et neid teineteisele lähendada.
Iisrael peaks loovutama 98% kogu Läänekaldast,
ja saaks endale jätta suuremad asundusblokid.
Vastuseks peaks ta loovutama kompensatsiooniks maad
oma praegustelt aladelt nii Gaza kui Negevi kandis.
Läänekallas saaks niisiis pea täielikult Palestiina riigile.
Uueks teemaks on nn julgeolekukoridor.
Mis see on?
Sellest on kõnelustel räägitud,
kuid see polnud osa palestiinlaste nõudmisest.
See oli osa Obama ja Kerry plaanist
ühendada Gaza raudteed pidi Läänekaldaga.
Neist keskustest ehitataks raudtee, mis asuks Iisraeli territooriumil,
ning kulgeks läbi Hebroni ja Petlemma.
Raamlepet arutades nõudis Abbas,
et see ulatuks ka Ramallah'sse ja Jeerikosse.
USA on valmis projekti rahastama.
Kuna Abbasi seltskond ja Gaza juhid on eri positsioonidel olnud,
kust on nüüd see koostöö ja koosolemine tekkinud?
See on huvitav küsimus.
Peaksime ajas tagasi minema Egiptuse võimupöörde juurde,
kus Hamasi emapartei Moslemivennaskond kaotas võimu
ja kuulutati põhiseaduse hääletuse järel illegaalseks.
Hamasil pole nüüd seljatuge,
kes relvi ja muud toimetaks.
See on vähendanud nende toetust ja tõstnud äärmusrühmituste
nagu Islamidžihaad jt. toetust.
Hamas peab nüüd Fatah'ga koostööd otsima.
Nad pole varem aktsepteerinud mingeid läbirääkimisi Iisraeliga.
Kui nad saaksid nüüd raudteitsi Läänekaldal käia,
otsivad nad lepitust, et aktsepteerida mingit vahelahendust
ehk tunnustada Iisraeli riiki kasvõi mõni aasta.
See on üsna uus algatus.
Millist pikaajalist mõju see võiks teostamise korral omada?
Avalikkuses polnud sellest veel mullu midagi teada.
Rongiliiklus oleks küll lubatud,
kuid Iisraeli territooriumil ei tohi vahepeatusi olla.
Palestiinlased aga teatasid, et nad peatuvad, kus tahavad.
See on kõik vast pigem teooria.
See võimaldaks sugulasi külastada ja kaupu transportida.
See võimaldaks hetkel jagatud rahva ühtsustumist.
See omaks positiivset mõju nende sisekaemuses.
Vaadates osapoolte tingimusi,
tundub, et kui kasvõi ükski neist ei teostu,
jääb rahuprotsess soiku.
Üks põhiküsimusi on Jeruusalemm. Mis lood sellega on?
USA ettepanku järgi jääks Jeruusalemm Iisraelile.
Nad on väga teadlikud,
vähemalt seni on kõik presidendid olnud veendunud,
et Iisrael jääb selle nõudmise juurde.
Knesset otsustas juba 30 aasta eest,
et Jeruusalemm on nende igavene, jagamatu pealinn.
Palestiinlaste nõudmine on sama absoluutne -
kui Ida-Jeruusalemm koos vanalinna, Nutumüüri, Õlimäe
ja juudi kalmistutega ei saa nende pealinnaks,
ei tule mingit lepingut.
See on üks küsimusi, mis kogu rahuprotsessi nurjaks.
Oleme tihti rääkinud põgenikest ja nende liikumisest.
Milline seisukoht on USA-l nende suhtes?
See on samuti valus küsimus ja sama absoluutne.
Iisrael lubaks oma riiki naasta mõnedel kaugetel sugulasrühmadel,
kuid ülejäänuid siiski võimalikku Palestiina riiki.
Palestiinlased nõuavad vaba naasmisõigust kõigile,
mis hõlmab ka Iisraeli territooriumi.
Iisraelil on võimatu seda aktsepteerida.
Demokraatia säilimise korral saaksid palestiinlased enamuse
ja hakkaksid otsuseid tegema.
Kui Iisraeli naasvad araablased
saaksid praeguste Iisraeli araablaste kombel hääletusõiguse,
tähendaks see Iisraeli riigi eksistentsi lõppu.
Mõeldes tohutule maaalale, mis loovutataks,
oleme varemgi rääkinud julgeolekuküsimustest ja piiridest.
Iisraelile on alati tähtis olnud võime oma riiki kaitsta.
Milline olukord siin hetkel kõnelustel on?
Hetkel valdab Jordaania ja Läänekalda vahelist koridori Iisrael
ja see kuulub Oslo 2 leppe järgi C-piirkonna alla.
Seal on piiritarad ja mehitatud piiriületuspunktid.
Palestiinlaste meelest peaksid nemad koos joraanlastega
haldama piiripunkte võimaliku Palestiina riigi aladel.
Jordaania ei taha seda
ja Iisrael ei aktsepteeri seda mingil juhul.
See tähendaks, et nende läänepiir oleks relvarahupiiri joontel
ehk Vahemere lähedal, mida on sõjaliselt võimatu kaitsta.
USA peaks mõistma reaalseid olusid.
Miks nad siiski pigem eelistavad palestiinlaste tahtmisi?
Nad eeldavad, et sinna tulevad rahuvalvejõud.
Need on aga alati ajutised
ja eeldavad mõlema osapoole heakskiitu.
Kui palestiinlased saavad selle maa
ja sinna tulevad 10ks aastaks USA ja EL väed,
kes sealt seejärel lahkuvad, siis on ohjad palestiinlaste käes
ja Iisrael on üksi ilma kaitseta idapiiril.
Neid asju on seni 60 aastat tulemusteta arutatud.
Kui need nüüd lõpuks teostatakse, peaksid need olema püsivad.
Palestiinlased just tahavadki sellist lahendust,
et piir kuuluks neile ja Jordaaniale
ning seal oleks ajutiselt rahuvalvejõud.
Kuid ÜRO või kelle tahes lahkudes valvavad piiri palestiinlased.
Iisraelil pole sinna enam asja.
Palestiinlased on teatanud,
et ükski Iisraeli sõjaväelane ega tsiviilisik
ei saa astuma pühale Palestiina maapinnale.
Tekiks patiseis.
Mis saab C-piirkonna asundustest?
Moodustataks suuri asundusblokke, kuhu kolitaks ca 80 000 asunikku,
keda jääks turvama Iisraeli julgeolekuväed.
Hetkel on seal ca 350 000 asunikku ca 150 asunduses.
Selline rahva sundkolimine tundub võimatu,
kui veel osal Gaza rahvalgi on kompensatsioon saamata.
Kuhu nad need 200 000 äkitselt paigutaks?
Millised koridorid loodaks siis Palestiina riigis iisraellastele?
Need kataksid ca 7% kogu pindalast ja sarnaneksid eelmainitud raudteele.
Kuid need oleksid väga haavatavad.
Juba planeerimis- ja ehitusetapis võidakse püüda neid saboteerida.
Palestiinlased võivad paluda abi teistelt rühmitustelt ja maadelt,
nii et vältimatult oleks meil taas sõjaseisukord.
Palestiinlased on ka nõudnud oma õhuruumi sulgemist
Iisraeli sõjaväelennukitele.
Kuidas Iisrael saaks kaitsta oma alasid Palestiina riigis?
Ei kuidagi? Vaid füüsiliselt maa peal kohalolevate sõduritega.
Nad kindlasti ei aktsepteeri seda õhuruumi puudutavat nõudmist.
Mina ei suuda kujutleda, et see läbi läheks.
Palestiinlaste avaldused korrutavad Palestiina riiki 1967. a piirides,
mis olevat esimene samm nende lõppeesmärgi poole,
milleks on Iisraeli riigi hävitamine.
USA, kes seda kõike hästi teab,
nõuab Palestiina riiki just nende taotluste alusel,
mis on kirjas palestiinlaste rahvuslikus leppes,
kus nimetatakse kogu piirkonda, k.a. praegust Iisraeli, Palestiinaks
ja seda eesmärki taotletakse mis tahes meetmetega.
Seda võib lugeda ka nende õpikuist: antud alal on vaid Palestiina.
See pole mingi saladus.
Millist Palestiinat kõigi meetmetega läbi surutakse,
kui see ei saa riiklikult iseseisvaks ja toimivaks üksuseks
ning peaks toetuma välisabile?
Miks neile ei piisaks täielikust autonoomiast
ja Iisraeliga rahus elamisest,
ilma et oleks vaja kedagi hävitamisega ähvardada?
Need nõudmised ei teostu iial.
Palestiina riigi sundmõttelisel läbisurumisel
peavad olema sügavamad juured. Mis need on?
Vaataksin Piibli prohveteeringuid.
Kirjutasin artikli teemal: "Kas nad jagavad nüüd minu maad?",
kus viitan Joeli 3:2 kirjakohale, kus öeldakse,
et lõpuaegadel, mis on üsna käes,
kogub Issand kõik paganarahvad Joosafati orgu,
kus Ta mõistab kohut nende üle, kes Iisraelimaa jagasid.
Hetkel oleme sundseisus,
kus maa tuleb tingimata jagada.
Sharoni surma valguses tekib küsimus,
kas sellega on seotud mingeid piibellikke prohveteeringuid?
Otseselt ma neid ei seostaks.
Need on pigem poliitiliseks ja rahvuslikuks kontekstiks.
Palestiina aladel rõõmustati häbitult Sharoni surma üle.
Kui 8 aastat koomas olnud mees suri,
põletati PO-s tema pilte ja jagati maiustusi.
Tähistati nagu suursündmust,
millega upitati palestiinlaste rahvustunnet,
nagu oleks Allah üht Iisraeli kuritegelikku juhti karistanud.
Selline moonutatud arusaam
peegeldab kogu nende mentaliteeti ka rahuprotsessi ja kõige suhtes.
Jätkame seda teemat kogu kevade.
Järgmises saates käsitleme ilmselt Iraaniga seonduvat.
Aitäh tänase pooltunni eest! Jätkame peagi samadel teemadel!
Tõlge: Monika Jaaguri