JERUUSALEMMA STUUDIO
Shalom ja tere tulemast Jeruusalemma Stuudiosse!
2014. a hakul on Pärsia lahe maad väljakutsete ees.
Araabia kevad ja Iraani tuumaprogramm
on sundinud araabiariike oma poliitikat ümber hindama.
Esimest korda aastate jooksul
on Iisraelil ja Pärsia lahe riikidel ühised huvid.
Eelmisel kuul palusid nii Iisrael kui Saudi Araabia
USA-l muuta lepingut Iraaniga.
Stuudios on Tsvi Mazel,
endine Iisraeli suursaadik Rumeenias, Rootsis ja Egiptuses,
ja Jeruusalemma Avalike Suhete Keskuse uurija,
ning Golan Barhoum, Lähis-Ida poliitika analüütik.
Tervitan ka TV7 analüütikut Mati Shoshanit!
Hr Mazel, millised on Iisraeli ja Pärsia lahe maade suhted?
Meedias räägitakse, et need olevat paranenud.
Vastab see tõele?
Viimastel päevadel kuuleb meedias
palju Iisraeli ja Pärsia lahe maade, eriti Saudi-Araabia, suhetest
seoses Genfi lepinguga.
Iisraeli ja Pärsia lahe maade suhted pole siiski uus teema.
Need algasid pärast Oslo lepingut.
Toona avas Iisrael saatkonnad Omaanis, Qataris
ja ka Põhja-Aafrikas: Tuneesias ja Marokos.
Seejärel külastas minister Peres Qatarit,
nagu ka minister Livni.
Ebaametlikke suhteid on niisiis esinenud,
kuigi diplomaatilisi suhteid pole olnud.
On tõsi, et nüüd on meil Iraani ohu suhtes
Genfi lepingu tagajärjel ühiseid huve.
Liiga kiiresti ei tohiks muidugi edasi tormata.
Araablaste avalik arvamus ei luba äkitselt
Saudi Araabia ja Iisraeli lähedast koostööd Iraani vastu.
Mingisugune dialoog käib
ja on toimunud kohtumisi luurejuhtide vahel.
Midagi on toimunud, kuid seda ei tasu üledramatiseerida.
Nende maade avalik arvamus pole muutunud,
kuid valitsused on Iisraeli suhtes strateegiliselt soojenenud.
Kui ulatuslikud Iisraeli ja Pärsia lahe riikide suhted hetkel on?
Tuleb meenutada,
et tegemist on diktatuuridega.
Seepärast on valitsuse ja rahva vahel sügav lõhe.
Püüame tegelda ühise vaenlasega valitsuste, mitte rahvaste tasandil.
See meenutab Iisraeli suhteid Egiptusega 1980. aastail.
Kuni eksisteerib Iraani probleem,
eriti pärast Genfi lepingut,
on suhted head ühise vaenlase tõttu.
Need pole tingimata avalikud suhted, mis on hea.
Sunniitidele ei meeldi Iisrael ikka veel.
Ühiste huvide tõttu hoitakse sidet, kuid salaja.
See areneb vähehaaval.
Sellest ei tasu liialt rääkida,
mitte üksnes Iisraeli, vaid ka saudide, USA ja Euroopa pärast.
Golanil on õigus.
Ühine vaenlane ühendab.
Siiski uuriksin asja sügavamalt.
Mis on Iisraeli huvi Iraani suhtes?
Iisraelil on vaid üks probleem: tuumaprobleem.
Iraan on ähvardanud Iisraeli kaardilt ära pühkida.
Tuumapomm oleks katastroof ja ähvardaks Iisraeli olemasolu.
Kui see oht kaotataks, poleks mingit probleemi.
Saudi Araabiale ja teistele sunni maadele on šiiitlik Iraan
endiselt ohuks, kuna püüab Lähis-Idas levida.
Iraanlaste väitel on Bahrain näiteks Iraani 14. provints.
Nad loevad seda Iraani koosseisu kuuluvaks.
Iraan on okupeerinud kolm Araabia Emiraatide saart.
Pärsia lahe maade ja Iisraeli probleemid on seega erinevad.
Seni ohustab Iraan siiski mõlemaid.
Kulisside taga konsulteerime, mida teha.
Ma ei usu siiski,
et Iisrael ja Saudi Araabia koos Iraani vastu aktsiooni korraldaksid
Saudi Araabial on liiga tugev viha ajalugu Iisraeli vastu.
Mati, küsin sinult USA kohta.
Hr Mazel kirjutas sellest artikli.
USA on Lähis-Idast taandumas.
Üks antud arengu tähtsamaid sündmusi
on vaheleping Iraaniga.
Mida see Saudi-Araabiale tähendab?
See on sunniitliku maailma liider ja Iraan on šiiitliku maailma juht.
USA taandudes laiendab Lähis-Idas levikut Iraan.
Pikk küsimus. Kommenteerin seniöeldut.
Iisraeli ja Pärsia lahe maade arutelud pole tõesti uus asi.
Sellest pole lihtsalt kaua aega räägitud.
Kui Türgi välja jätta, mis pole araabiariik,
on Saudi Araabia ja Iisrael USA ainsad liitlased
araabiamaailmas ja Lähis-Idas.
Liitlussuhted on seotud raha, relvade ja kaubandussuhetega.
Saudi-Araabia on pikka aega olnud USA-le kasulik liitlane.
Ameerikasse voolab nafta
ning sealt vastu relvad ja raha.
Mainisite diktatuure. Saudi Araabia on hea näide sellest,
et vähemusrühmitus juhib enamust.
Elustiililt sekulariseerunud grupp juhib maad
ja elab välisriikide rahadega.
Armeed kindlustavad nende võimu
ja nad annavad vastutasuks midagi ka USA-le.
Esimest korda on Iisrael ja Saudi-Araabia
oma ühised huvid avalikustanud.
Nad on USA-le teada andnud, et on Genfi lepingu vastu.
Sunniitide ja šiiitide võitlus on faktor, millega Lääs ei arvesta.
See on moslemimaailmas suur probleem.
See konflikt on verisem kui Iisraeli konflikt araablastega.
Oleme saates rääkinud,
et Iraan taotleb regionaalset ülemvõimu.
Tahaksin rääkida diktatuurist.
Araabia kevade järel, mõnes riigis see küll kestab alles,
niinimetatud "Araabia kevad"... - Külm ja raske talv.
- Kas maad, kellega Iisrael püüab sidet luua,
piisavalt tugevad, et midagi teha,
või on nad Iraani ohu ees liiga nõrgad?
Rääkisite oma artiklis, et Lähis-Ida maade kohal on Iraani vari.
Kõikjal Lähis-Idas on endiselt diktatuure.
Iisrael on Lähis-Ida ainus demokraatia.
Iisrael peab leidma Lähis-Idas liitlasi nagu 1950. ja 60. aastail.
Iisrael ja Iraan on mõlemad mittearaabiariigid. Suhted olid head.
Probleemi tuleb esitleda araablaste, mitte üksnes Iisraeli,
või ameeriklaste või eurooplaste probleemina.
Nad peaksid vaatlema seda oma vaatenurgast.
Nad on ehk hetkel nõrgad, kuid ühishuvide tõttu kasulikud.
On see siiski toimiv alterantiiv?
See, et araabiamaad sõlmiksid avalikult Iisraeliga suhted
praeguste salajaste suhete asemel?
Iisrael, USA ja Euroopa vajavad kõikvõimalikku abi,
et Iraan ei saaks tuumapommi.
Ma ei saa öelda, kas see õnnestub,
kuid "minu vaenlase vaenlane, kui tahes nõrk, on mu sõber".
Ma ei usu, et see viib suurepäraste tulemusteni,
kuid vähehaaval see kuhugi areneb.
Hr Mazel, sama küsimus.
Iisrael ja Pärsia lahe maad on hämmingus.
Me ei mõista USA poliitikat.
Ameeriklaste Lähis-Ida poliitika alus
on juba 1930. aastaist peale olnud Washingtoni ja Riadi suhe.
Saudi Araabia müüs naftat, USA kaitses nafta eksporditeid.
Lisaks müüs USA saudidele relvi.
Selle suhte alusel kerkis pärast 1979. aastat
Iraani-vastane rinne,
kui Khomeini Islamirevolutsiooniga võimule tuli.
Iraani-vastane rinne koosnes Saudi Araabiast,
Pärsia lahe riikidest, Egiptusest ja taustal oli ka Iisrael.
USA toetas seda liitu.
Enam nad seda ei toeta, kuna Obama peab Iraaniga dialoogi.
Iraanil võib olla tähtis roll
Obama poliitika vormimises uues Lähis-Idas.
Iisrael ja Pärsia lahe maad seda siiski ei mõista.
Neil on raske seda aktsepteerida ja otsustada, mida teha.
Iisrael on sõjaliselt tugev ja suudab palju teha.
Saudi-Araabia ei saa siiski vastu Iraani tehnoloogilisele ülemvõimule.
USA liitlasena ei saa nad ka Hiinat appi paluda.
Iisraeli ja Pärsia lahe maade koostöö on seega võimalik,
kuid tagasihoidlik.
Tuleb jälgida, kuhu Obama poliitika viib.
Olukord on segadusttekitav.
Iisrael ja Saudi Araabia asuvad Iraanile väga lähedal,
erinevalt USAst.
On omapärane,
et USA tahab pidada dialoogi sellise fanaatilise riigiga.
See on esimene kord pärast 1970. aastaid.
Iisrael ja araabiamaad asuvad kõik Iraani lähedal.
Seegi on meid ühendav faktor.
Elame Iraani naabruses, mitte Euroopas.
Iisraeli ja araabiamaade suhe pole uus mõte.
Oslo leppes räägitakse sellest.
Saudi-Araabia ja Egiptus
on teinud kogu Lähis-Ida hõlmavaid rahualgatusi.
- Ka Jordaania. - Muidugi.
Araabiamaad on pakkunud Iisraelile diplomaatilisi suhteid varemgi,
osana rahuleppest palestiinlastega.
Sellest on pikalt räägitud.
Iisraeli-Jordaania suhted peavad käima salajas, mitte avalikult
Hr Mazel, keskenduksin nüüd Iraani tuumaprogrammile.
P5+1-maad e USA, Venemaa, Hiina, Prantsusmaa, Inglismaa, Saksamaa
on teatanud, et Iraanil on õigus tuumaprogrammile
mingil kujul.
Kas see viib Saudi Araabias ja Egiptuses tuumavõidurelvastumiseni?
Viib. See on tähtsaimaid küsimusi.
Kuna Iisrael ja Saudi-Araabia teavad, mis toimub,
ei usu nad, et Iraan loobuks oma tuumaprogrammist.
Iraan mängib P5+1 maadega.
Iraan on ehitanud vähehaaval 15 aastaga
suurepärase tuumatehnoloogia.
See on paigutatud nii mitmesse keskusesse,
et seda on raske rünnata.
Seda on isegi raske jälgida.
Miks me ei usu, et Iraan tuumaprogramist loobuks?
See johtub sellest,
et Iraani šiiitliku revolutsiooni- režiimi ainus tagatis on tuumapomm.
Ilma selleta poleks neil põhjust eksisteerida.
Pärast võimu haaramist ütles Khomeini,
et islamirevolutsioon kestab edasi.
Iraan ekspordib šiiitlikku, radikaalset islami kogu maailma.
Iraan kasutas selleks ehk 300-400 miljardit dollarit.
Revolutsioonikaartlaste sõnul
polnud eesmärgiks arendada Iraani majandust
või kodanike heaolu, vaid tuumaprogrammi.
Kas see muudab Lähis-Ida reaalsust,
ka Saudi Aarabias, Pärsia lahel ja Egiptuses?
Egiptus on juba hakanud reaktoreid arendama.
Kui Saudi Araabia tahab eksisteerida,
hakkab ta tuumaprogrammi arendama.
Muidu ei jää ta ellu. Sama kehtib Egiptuse suhtes.
Egiptus on olulisim araabiariik.
Ta alustas tuumaprogrammi planeerimist mõne aasta eest.
See teatas just esimese tehase ehitusplaanidest.
Lisaksin siia vahele,
et iraanlased räägivad Euroopas inglise keeles täiesti teist juttu,
kui pärsia keeles oma rahvale haridussüsteemis.
Seal nõutakse Iisraelile surma.
Iraani noortele räägitakse iga päev sionistliku riigi hävitamisest.
See on minu meelest keskseim probleem.
Kui Iraanis ei muudeta õpetust,
isegi kui oleme eri meelt Palestiina probleemi osas,
on Iraan tõsiselt pühendunud Iisraeli hävitamisele.
Vastan küsimusele tuumavõidurelvastumise kohta.
Tuumarelv on ohtlikum diktatuurides kui demokraatiates,
nagu Hollandis, Suurbritannias ja Ühendriikides.
Asi pole vaid tuumapommi kasutamises, vaid selle ohus.
Iraan võib toimetada relvi ka terrorirühmitustele.
See oleks katastroof nii Iisraelile kui araabiamaadele.
Hr Mazel, küsin teiltki tuumarelvastumise kohta.
Saudi Araabia on endiselt Iisraeli vaenlane.
Meil pole Saudi Araabiaga diplomaatilisi suhteid.
Kui Saudi Araabia ja Egiptus ühinevad tuumavõidurelvastumisega,
kuidas Iisrael sellega hakkama saab?
See on raske olukord. Saudi Araabia on diktatuur,
ja ei või iial teada, millal see kokku variseb.
Saudi Araabias on palju rahutusi ja meeleavaldusi.
Üks liikumine püüab rajada konstitutsioonilist monarhiat.
Maa idaosades on ohuks šiiidid.
Al-Qaeda ootab võimalust taas Saudi Araabiasse tungida.
Kui selline riik ühineb tuumavõidurelvastumisega,
ei oska keegi tagajärgi ennustada.
Nad peavad seda siiski tegema Iraani ohu tõttu.
Neil pole muud võimalust enda kaitsmiseks.
Selgitan termineid, mida kasutame.
Genfi lepingus lubasid lääneriigid Iraanile tuumavalmidust,
kui see pole sõjaline,
uraani rikastamist 5 protsendini.
Iraan räägib uraani rahumeelsest kasutamisest,
mis on naeruväärne, kuna neil on tohutud naftavarud.
Iraan taotleb taset, kus saab kiiresti pommi ehitada.
See meile muret teebki.
Rahumeelse tuumavalmiduse võib osta Venemaalt või mujalt,
kasvõi USA-lt.
Ohuks on, et nende valmiduste abil
jõuab enamik riike tuumarelvakünniseni.
See pole veel kogu lugu.
Kui Saudi Araabia oleks demokraatia, poleks ikkagi vahet.
Herra Barhoum,
kuidas Iisrael peaks parandama suhteid Pärsia lahe riikidega?
Seda tuleks teha salaja.
Teiseks ei saa me maha müüa oma julgeolekut
üksnes fotode ja pidude pärast.
Nii juhtus 1990. aastail,
kui Pärsia lahe maade esindaja Iisraeli tuli.
See oli tore, kuid seda tehti Iisraeli julgeoleku arvelt.
Seepärast tuleb suhteid parandada kulisside taga,
loobumata julgeolekuvajadustest.
Olen sama meelt. Dialoogi tuleb jätkata.
Oleme samal areenil
tuumarelvastatud Iraani ohu ees.
Ma ei tea, kas oleme siiski võimelised operatiivseks koostööks,
kuid peame jätkama ja lootma parimat.
Aeg on otsas. Viimane lause, Mati.
Kulisside taga käib huvitavam vestlus
kui avalikkuses.
Maadevahelised suhted on nii nüansirikkad,
et tulevikku on raske ennustada.
Võtan meie vestluse kokku Abraham Lincolni sõnadega:
"Mu vaenlase vaenlane on mu sõber". Aitäh saatekülalistele!
- Oleme kõik segaduses. - Tõepoolest. Aitäh ka Matile!
Aitäh vaatajaile! Kohtumiseni!
Tõlge: Monika Jaaguri