JERUUSALEMMA STUUDIO
Tere tulemast Jeruusalemma Stuudiosse!
Täna räägime Iisraeli õigusest oma maale.
Loen alustuseks meie ekspertkülalise Pekka Sartola raamatukaanelt:
"Ajaloolised faktid räägivad Iisraeli õigusest oma maale,
kuid miks sellest ei räägita?"
Sellest täna vestlemegi, ja ÜRO rollist antud küsimuses.
Tere tulemast, Pekka! - Aitäh.
Alustuseks tahaksin lugeda lõigu, kus küsitakse,
kas seda tahab ka ÜRO.
"2011. a juulis, enne kui Palestiina omavalitsuse president
Mahmoud Abbas esitas ÜRO-le vaatlejaliikme staatuse taotluse,
ütles ta: "Kui Palestiina on iseseisev riik,
tagan, et ükski juut ei tõsta oma jalga islami pühale maapinnale.
Kui Jeruusalemm on meie, vannun, et ükski mittemoslem
ei tõsta oma jalga vanalinna müüride vahele."
Kui Palestiina juhi mõtteviis on nii järsk,
lisaks tahab ta, et tema riik oleks juutidevaba,
et miski ei viitaks seal juutidele,
kuidas on võimalik sellise hoiakuga kõnelustepartneriga kuhugi jõuda?
See polegi võimalik. Tegemist on patiseisuga.
See jääb ilmselt pikaks ajaks nii.
Kui hoiakud on niivõrd juurdunud, on raske kuhugi jõuda.
Milleski radikaalses ei suudeta kokku leppida.
Kui üks osapool räägib maailmale ja Lääne meediale üht
ning oma rahvale vastupidist ...
Ta kasutas oma kõnes juudivabast Palestiinast rääkides
natside terminit 'judenrein',
mida nood kasutasid 2. Maailmasõjas Euroopast rääkides.
Neist asjust tuleks ka lääneriikides õigete nimedega rääkida.
- Alustame Ottomani võimu lõpust 1917. a sügisel,
kui algas Briti mandaat ja kõlas Balfouri deklaratsioon.
Vaatame, milles kokku lepiti ja millised lepped endiselt kehtivad.
Ekraanil on Balfouri deklaratsioon
ehk tollase Briti välisministri avaldus,
kus tõdeti, et pärast sõja lõppu, (rahulepe sõlmiti 2 kuud hiljem),
jagatakse territooriumid teatud moel.
Balfouri deklaratsioonis mainitud ala hõlmas praegust Jordaaniat,
Golani, Läänekallast, Iisraeli ja Gazat.
See oli tegelik territoorium,
mille britid soovitasid Rahvaste Liidul juutidele rahvuskoduks anda.
Rahvaste Liit kiitis selle heaks 24.04.1920 San Remo kohtumisel.
Sellised olid kavatsused antud piirkonna suhtes.
Kas see otsus pole tänaseni uurimiste aluseks?
Jah. Esimene San Remo otsus tehti 1920. aastal.
Seejärel juhtus midagi.
Piirkonnast leiti naftat, mis muutis hoiakuid.
Seetõttu toimus võitlus ka Saudi Araabia iseseisvuse eest,
mille territoorium kuulus samuti Briti mandaadi alla.
Saudid võitsid lahingu ja Suurbritannia pidi midagi tegema.
Juutidele lubatud rahvuskodu jagati kaheks.
Räägime piirkonnast, mis hõlmab tänapäeva Jordaaniat,
ja sellest väljajäävat valget, juutide rahvuskoduks mõeldud ala,
kuigi see oli vaid 23% esialgsest.
Seegi kiideti Rahvaste Liidus heaks, kuna see leiti õigustatud olevat.
See toimus 24.07.1922.
See dokument on ainus endiselt kehtiv
rahvusvahelise õiguse staatusega jagamisotsus.
See ala sisaldab seega Gazat, Golani, Läänekallast
ja Iisraeli praegust territooriumi.
Kogu see piirkond oleks pidanud juudiriigile kuuluma.
Jah. Mina pole küll jurist, vaid uuriv ajakirjanik,
aga paljud rahvusvahelise õiguse ja Briti Rahvusarhiivi spetsialistid
on kinnitanud,
et see on juriidiliselt ainus endiselt kehtiv dokument.
See siirdus antud kujul ÜRO põhikirja.
Kui Rahvaste Liit 1945. a tegevuse lõpetas
ja ÜRO 1946. a rajati,
tegutsesid kaks ühendust mõnes mõttes üksteise sees.
Rahvaste Liidu lepped, rahad ja personal siirdusid ÜRO-le,
millega liitus hiljem ka USA.
Need Rahvaste Liidu otsused kirjutati ÜRO põhikirja.
See on kehtiv dokument.
- Siin on kirjas "Jewish Palestine".
Sõna 'Palestiina' tekitab siin veidi segadust,
sest see pole kunagi riik olnud,
vaid pärineb vanast Syria-Philistea nimest,
mida see ala kunagi kandis.
Rooma keiser Hadrianus nimetas piirkonna pärast 135. a AD
selle nimega.
Iseseisvat riiki polnud seal seni, kui 1948. a rajati Iisrael.
See oli mõnes mõttes Suur-Britannia Palestiina-mandaat.
Seepärast räägib see kaart Juudi Palestiinast,
kuna nad polnud tollal veel iseseisvad.
Mis juhtus 1947. aastal?
Mis juhtus enne Iisraeli iseseisvuse välja kuulutamist?
Rajati ÜRO, mis andis Rahvaste Liidu dokumentide põhjal
iseseisvuse Jordaaniale, mis oli varem Transjordaania.
ning ka Süüriale, Liibanonile ja Iraagile.
Saudid said iseseisvuse 1932 ja Egiptus 1922.
2. Maailmasõja ja holokausti järel arvati üldiselt,
et juudid peavad oma riigi saama.
Brittide meelest polnud see nii vältimatu,
kuna nad sõltusid araablaste naftast
ja neil oli äsjaloodud ÜROs kaalukas roll.
Nad tahtsid oma mandaadist loobuda.
See oli neile vaid sõja jäänukiks.
Nad jätsid kogu paketi ÜRO otsustada.
ÜRO pidas 29.11.1947 istungi,
kus võeti vastu üks otsus ja kaks soovitust.
ÜRO otsustas oma põhikirja vastaselt,
kus oli juba kirjas Rahvaste Liidu 24.07.1922 San Remo resolutsioon,
millega kogu piirkond koos Golaniga pidi minema juudiriigile,
et territoorium jagatakse veel kord kaheks -
araabia- ja juudiriigiks,
ning väljastas selle kohta kartograafilise soovituse.
See on originaalkaart, mille leidsin ÜRO dokumentidest.
Nende soovituse järgi võis kaks riiki antud piirkonnas
rahulikult kõrvuti elada.
See oli väga naiivne mõte, mis ei arvestanud olusid.
Ega ka varasemaid otsuseid.
- Just. See ongi kõige kummalisem, et nad astusid üle oma põhikirjast,
kuhu kaks aastat varem kaasati siduvatena
Rahvaste Liidu rahvusvahelisel õigusel põhinevad otsused.
Piirkonna araablased elasid seal rahulikult,
omamata iseseisvuspürgimusi.
Siis aga saabus võimas juht, kes seda ideed propageerima asus.
1922. a nimetas tollane piirkonnaülem Herbert Samuel
Amin el-Husseini Jeruusalemma suurmuftiks.
Ta sai kohaliku araabia rahva vaimseks juhiks.
Ta oli patoloogiline juudivihkaja,
kelle tausta võiks psühholoogiliselt nii mõnestki aspektist uurida,
kuid mitte siin kontekstis.
Ta hakkas propageerima oma usulisi nägemusi,
mille järgi juudid hävitavat islami pühapaiku.
Ta käis välja idee Jeruusalemmast islami tähtsa pühapaigana,
kuigi nende olulisimad linnad on Mekka ja Medina.
Ta ülendas Jeruusalemma samasse staatusse, väites,
et Muhamed tegi oma kuulsa ööreisi seitsmendasse taevasse just sealt.
Siit algas selle teise vaimse jõu pealetung.
Just selles asi ongi.
Kui inimesed neid vaimseid jõude vaid paremini mõistaksid.
Miski muu ei anna olukorrale loogilisemat seletust.
See annab veidigi mõista,
miks nad on oma nägemuse suhtes nii fanaatiliselt raevukad.
Kui jälgida asja käigus Euroopa riikide suhtumist Iisraeli,
näib, et Suurbritannia on igal käänul kaikaid kodaraisse loopinud.
See on tõsi. On hämmastav, kui võimsalt britid 19. sajandil -
juudi päritolu peaminister Benjamin Israeli,
Lloyd George ja Arthur Balfour -,
mõjutasid juutide iseseisva riigi loomise ideed regioonis.
Seejärel hakkas kahjuks tugevat rolli mängima nafta.
Järgnesid sõjad, kus vajati hädasti kütust.
See oli ka üks Hitleri ajendeid.
Kõikjal oli naftapuudus, ja saudidel oli seda jalaga segada.
Mainisid, et 1947. a sündis mainitud ala ümber iseseisvaid riike.
Kui Iisrael end 1948. a mais iseseisvaks kuulutas,
koondusid selle värskelt iseseisvunud riigi naabrid
juudiriigi vastu.
-Omapärane on veel, et kõik need riigid -
Süüria, Liibanon, Iraak ja Jordaania - said iseseisvuse
samade Rahvaste Liidu San Remo otsuste põhjal
1. ja 2. Maailmasõja vahel, nagu Iisraelgi pärast 2. Maailmasõda.
Piirkonnas oleks võinud olla ju tänulikke araabiariike,
kellel oli piisavalt ruumi
harrastada oma usulisi ja etnilisi pürgimusi,
püüdmata pisimat tegelast, Iisraeli, maa pealt minema pühkida.
Iisraeli iseseisvumise ajal elas piirkonnas vist ca 600 000 juuti.
Umbes nii palju jah. Holokaustis jäi ellu ca 250 000
ja ca 400 000 elas seal juba varem.
Nad olid vaid õnnelikud, et tekkis võimalus saada ala,
kus nad iseseisvalt elada võiksid.
Nad aktsepteerisid ÜRO soovituse, eeldusel,
et seda teeb ka teine osapool.
Neil polnud kindlasti eriti relvi.
Ei. Too Vabadussõda oli suur Jumala ime.
Iisrael poleks sellest välja tulnud, kui see poleks olnud Jumala tahe
ja prohveteeringute teostumine.
Resolutsiooni 181 juures on oluline märgata,
et see pidi kehtima vaid 10 aastat.
Piirkonda taheti luua The Economic Union of Palestine
ehk Palestiina Majandusunioon, kus pidi ees ootama rahulik kooselu.
Pärast kümmet aastat pidi sarnaselt Jeruusalemmaga
toimuma rahvahääletus: kuidas tahetakse jätkata?
Kas iseseisvate riikidena? Iseseisva Jeruusalemmana
või araablaste asustatud Jeruusalemmana,
või juudiriigi koosseisus?
Kas otsustamisel oldi ettevaatlikud, et selline 10-aastane katseaeg anti?
Nad ilmselt vaatasid tagasi ÜRO põhikirjale,
kus varasemad otsused kirjas olid, ega tahtnud sellest otse üle sõita.
Regiooni osapooltele taheti anda liikumisruumi
otsustada oma saatus ise.
Iisraeli-vastane viha ja meeleolud kasvasid 1967. aastani,
mil naaberriigid korraldasid Iisraeli vastu üllatusrünnaku.
Vasakpoolne kaart näitab Vabadussõja järgset seisu 1948 - 1949
mis kestis 1967 aastani.
Läänekallas ja Gaza on omaette piirkonnad.
Tegemist on Iisraeli ja Jordaania armeedevahelise leppega.
See polnud riikidevaheline piir, vaid 1949. a armeedevaheline lepe.
Jordaania ühendas Läänekalda ala 1950. a oma territooriumiga.
Seda ei toodud ÜRO ette ega Araabia Liiga ette.
Üksnes Suurbritannia tunnustas Jordaania õigust Läänekaldale.
Teisena tunnustas Pakistan Jordaania õigust Läänekaldale
ja ka Ida-Jeruusalemmale.
Taaskord tegutses Suurbritannia. - Täpselt.
Nüüd jõuame huvitava seisuni.
Parempoolne kaart kujutab seisu enne 1967. a sõda.
On hea meelde tuletada,
et Palestiina Vabastusorganisatsioon (PLO) rajati 1964. a,
kui Läänekaldal elavad palestiinlased olid Jordaania kodanikud.
Neid ei huvitanud Läänekalda nõudmine Jordaanialt
iseseisvale Palestiina riigile, kuna nad teadsid,
et Palestiina ja Jordaania on enam-vähem üks ja sama asi.
Nad moodustasid terrorirühmituse, mis eksisteerib tänaseni,
et kaotada maailmakaardilt iseseisev juudiriik Iisrael.
Sama sõjaga on seotud ka Egiptus, saudid, Jordaania, Süüria ja Liibanon.
Sarnaselt Vabadussõjaga oli nende sihiks juudiriigi hävitamine.
Iisrael oli kui käopoeg pesas.
Sõda osutus neile katastrofaalseks.
Sõjale järgnenu tasub meil hoolega meelde jätta:
Kolme 'ei' resolutsioon.
19.06.1967 pakkus Iisrael kõigile neid rünnanud araabiamaadele
tagastada kõik vallutatud alad, kui nad Iisraeliga rahu sõlmivad.
Araabiariigid ja PLO pidasid 1.09 Khartoumis, Sudaanis, istungi,
kus langetati 3 otsust: Mitte iial ei tunnustata Iisraeli,
iialgi ei sõlmita Iisraeliga rahu,
iialgi ei peeta Iisraeliga läbirääkimisi.
Seejärel sekkus ÜRO.
Iisraelil polnud läbirääkimispartnerit.
Kõik araabiamaad olid selle välistanud.
Iisrael pidi hoolitsema Siinai ja teiste vallutatud alade eest.
Siinai välja arvatud, taastas Iisrael territoriaalse seisu,
mis kehtestati Rahvaste Liidu 1922. a otsusega.
Sinna kuulus Golan, Läänekallas ja Gaza,
mis olid määratud Iisraelile.
Endiselt olulise ÜRO resolutsiooni 242 sihiks
on püsiva rahu saavutamine Lähis-Idas.
Palestiinlasi ei mainita üldse. Nad olid jordaanlased.
Resolutsiooni eesmärk oli saada Iisrael ja selle naaberriigid
omavahel rahuleppeid sõlmima.
Sellise rahuleppe järel võib Iisrael taanduda teatud aladelt,
milles araabiamaadega kokku lepitakse.
Palestiinlased ei puutunud asjasse,
kuigi nad on nüüd asjast hoopis teisel arvamusel.
Nad ütlesid, et ei taha Iisraeliga mingit tegemist teha,
ei taha mingit rahu ega Iisraeli riiki tunnustada.
ÜRO-l ei jää muud üle, kui arutada ja järeldusi teha,
kuid täidesaatva võimu puudumisel on see kui konsultant,
kes võib nõu anda.
Kui aga teine osapool seda ei järgi, mis siis teha saab?
Polegi midagi teha.
Tahaksin rõhutada resolutsiooni 242.
Sellele viitab täna nii meie valitsus kui teised osapooled,
nagu nõuaks too resolutsioon Iisraelilt seda ja teist.
See nõuab Iisraelilt taandumist vaid nende riikide aladelt,
kes temaga rahu sõlmivad ja ühistes piirides kokku lepivad.
Seda koostasid tollal 3 eksperti:
USA aseriigisekretär prof Rostov,
Suurbritannia ÜRO saadik lord Caradon
ja USA Ülemkohtu kohtunik Arthur Goldberg.
Rostov ütles 1974. a ühes intervjuus:
"Resolutsioon 242, mille koostamisel toona asevälisministrina osalesin,
õhutab osapooli (Iisrael, Egiptus, Süüria, Jordan, Liibanon, saudid)
rahu sõlmima, kuid lubab samas Iisraelil hallata vallutatud alasid,
kuni Lähis-Idas kehtestatakse püsiv ja õiglane rahu."
Räägitakse Lähis-Idast.
"Kui saavutatkse selline rahu, peab Iisrael taanduma
1967. a sõjas vallutatud aladelt, mitte kõigilt aladelt,
vaid neilt, mis tagavad tulevaste rahukõneluste baasil
Iisraelile õiglased ja turvalised piirid."
Mida siin Lähis-Ida all mõeldakse?
Mõeldakse Iisraeli ja seda ümbritsevaid araabiamaid.
Sinna võib tõenäoliselt lisada ka Iraagi
ja ehk ka mõne Põhja-Aafrika maa.
Peamiselt siiski need.
Tänagi võiks küsida, et kus see rahu seal on?
Kuskil pole mingit rahu.
Rahu pole kuskil mujal kui demokraatlikus Iisraeli riigis.
Millal tuli nõudmine, et Iisrael peab suutma oma piire kaitsta?
See on olemas tollessamas resolutsioonis nr 242.
Mullu 29. novembril
esitasid palestiinlased ÜRO-le taotluse
saada vaatlejariigi staatus. Nad viitasid resolutsioonile 242
ja olid teinud sinna omapoolseid juurdekirjutusi:
"Iisrael peab taanduma Palestiina aladelt,
mis ta 1967. a okupeeris, muuhulgas Ida-Jeruusalemmast."
Selliseid asju pole 242-s mainitud.
See puudutas vaid Iisraeli ja selle naabermaid.
Alles 20 aastat hiljem keskenduti palestiinlaste ja Iisraeli asjadele.
Viimastel aastakümnetel on lähtutud oletustest ja soovidest
ning on arvatud,
et palestiinlaste nõudmistel on mingi õiguslik alus.
Palestiinlaste nõudmised on kujutelm.
Kui võtta Rahvaste Liidu otsused, ÜRO resolutsioonid ja põhikiri,
põhineb palestiinlaste nõudmine oma riigist Iisraeli sees
vaid nende soovil seda saada.
Nad elasid sellel territooriumil 19 aastat kui jordaanlased.
See ei too neile veel riigi staatust. Kui nad midagi tahavad,
peavad nad selles Iisraeliga kokku leppima.
Nad peavad läbirääkimisi pidama
ning leppima kokku turvalistes ja tunnustatud piirides.
Nad peavad läbi rääkima ja kokku leppima.
Kui teine osapool pidevalt läbi rääkida ei taha,
vaid seab üksnes tingimusi, millega nad nõustuvad,
pole see mingi läbirääkimine.
See on üsna raske.
242 järgi peavad piirid olema turvalised ja tunnustatud.
Palestiinlased keelduvad sihikindlalt Iisraeli tunnustamisest juudiriigina.
Nad määratlevad kogu territooriumi iseseisvaks Palestiina riigiks.
Nende eesmärgiks on muuta kogu piirkond Palestiinaks,
ja kõik Iisraeli valduses olevad alad on okupeeritud Palestiina.
Oleme rääkinud, kui väiksest alast käib jutt.
Kui Iisrael peaks turvama oma piire, on tegu ääretult raske küsimusega.
Nii see on.
Iisrael sõlmis Egiptusega rahuleppe ja tagastas neile kogu Siinai 1979.
Nad järgisid täielikult resolutsiooni 242.
1994 sõlmiti rahu Jordaaniaga,
kes ei esitanud Läänekalda ega Jeruusalemma suhtes
mingeid nõudmisi.
Selles osas on Iisrael täiesti korrektselt toiminud.
See teema jääb meil taas pooleli.
Jätkame järgmisel korral 1973. a sõja, Oslo lepete ja tänapäevaga.
Aitäh, head vaatajad! Jätkame järgmises saates.
Kohtumiseni!
Tõlge: Monika Jaaguri