JERUUSALEMMA STUUDIO
Tere tulemast Jeruusalemma Stuudiosse!
Käsitleme täna Pekka Sartolaga
Iisraeli-palestiinlaste rahukõneluste seisu.
Nagu saate jooksul kuulete,
on olukord keeruline.
Et maad ei võtaks lootusetus, loen Jesaja raamatust mõned salmid,
mis näitavad, et kui tahes raske seis ka poleks,
on olukord Jumala kontrolli all ja Tema on oma sõnas öelnud,
mis tunneli lõpus ees ootab - valgus.
Jesaja 62:6-8 -
Sinu müüride peale, Jeruusalemm, olen ma seadnud vahid;
kogu päeva ja kogu öö ei tohi nad hetkekski vaikida.
Issanda meenutajad, ärgu olgu teil puhkust
ja ärge andke temale puhkust, enne kui ta on rajanud Jeruusalemma
ja seadnud selle maa peale kiituseks!
Issand on vandunud oma parema käe ja oma tugeva käsivarre juures:
tõesti, enam ma ei anna su vilja su vaenlastele roaks
ega saa võõramaalased juua su veini, mille pärast sa oled vaeva näinud.
Kuidas kommenteeriksid seda kirjakohta?
Millised plaanid Jumalal on?
See sõnum on üsna lohutav ja ka üsna lõplik,
kuid selle siht on kaugemal tulevikus.
Vahepeal näeme teistsuguste prohveteeringute teostumist.
Parim on siiski see, et kõik on Jumala kontrolli all,
ja Tema teostab oma plaanid nii Iisraeli rahva, kristlaste
kui ka sekulaarsete asjade - Jeruusalemma ja Iisraeli suhtes.
Siirdume nüüd argipäeva ja aktuaalse olukorra juurde.
Kuidas on rahukõnelused edenenud, või on need üldse edenenud?
Neid alustati mõne kuu eest auahne eesmärgiga
saavutada 9 kuuga midagi, milleni pole jõutud 65 aastaga,
hoolimata sadadest kõnelustest ja kokkulepetest.
Ennustamise seisukohast
olen nende õnnestumise suhtes üsna skeptiline.
Kõik on muidugi võimalik.
Kuid ilma tohutu surveta Iisraelile ja suurte järeleandmisteta
tundub sihile jõudmine üsna võimatu.
Viimaste nädalate sündmuste ja uudiste valguses,
kus on kaks korda vabastatud vange, kes on vastu võetud sõjasangaritena,
mida sellega on saavutatud?
Iisraelis on see kurjategijate poolt tapetute sugulastes
vaid sügavat, õigustatud vastuseisu tekitanud.
Vangid mõisteti täiesti legaalselt Iisraeli seaduste järgi süüdi.
Nüüd vabastati nad poliitilise otsusega ainult selleks,
et palestiinlased kõnelustelauda tuleksid,
ilma et oleks midagi vastu saadud.
Sellisesse olukorda sundimine on Iisraeli valitsusele ilmselt alandav.
Miks selline vabastamine peab toimuma,
kui üks osapool peab seda kõneluste eeltingimusteks?
Hea küsimus.
Palestiina pool peab kõnelusi ilma mandaadita.
Nende nn presidendi Mahmoud Abbasi mandaat
lõppes 2010. a, pärast mida on tal õigus läbi rääkida
vaid Palestiina omavalitsuse esimehena.
Hamas on ainus demokraatlikult valitud rühmitus.
Hamas aga ei aktsepteeri ühtki kokkulepet Iisraeliga,
ega ühtki kõneluste lahendust.
Palestiinlased vajasid mingit võitu,
mida Abbas võiks oma kergelt saadud saavutuseks nimetada
ning näidata seda kõneluste õige seisukohana
ja vangide varasemat vabastamist valena.
See on vaid puru silma ajamine. Sellele on isegi halb mõelda.
Ma peaaegu minestasin, kui nende nõudmiste nimekirja nägin.
Mida nad Iisraelilt nõuavad
nõusoleku eest kõnelusi jätkata?
Nimekiri on üsna pikk
ja selle rahuldamine tähendaks Iisraelile rahvuslikku enesetappu.
Nende esimene nõue on üsna kaval: nii USA kui Iisrael peaksid tunnistama
et kogu Palestiina, nad peavad silmas Läänekallast,
on okupeeritud territoorium, mis teeks Iisraelist okupandi
ja tooks juudiriigi rahvusvahelise kohtumõistmise alla.
Kuid see ei vasta tõele.
Okupatsioon võib toimuda vaid seaduslike piiridega alal,
mis on suveräänse riigi kontrolli all.
Kuid see pole antud territooriumi puhul kunagi kehtinud.
Nõudmiste nimekirjas on teisigi asju.
Halvim neist, lisaks Jeruusalemma jagamisele,
on minu meelest põgenike vaba naasmisõigus
mitte tulevasse Palestiina riiki, vaid Iisraeli territooriumile.
See oleks katastroof.
Kas selgitaksid, mida see täpselt tähendab?
Kes tuleb tagasi ja kuhu?
1995. a sõlmitud Oslo 2 lepe, nagu kaardilgi näha,
jättis rohelised alad PO haldusse,
mõnedes neist vastutab Iisrael julgeoleku eest,
ja valged, vaidlusalused alad, pidid jääma Iisraeli kontrolli alla
ning nende üle pidi kõneldama hiljem.
Palestiina põgenike vaba naasmisõigus
ei hõlmaks üksnes Läänekallast, vaid kogu tänast Iisraeli riiki,
mis oli koduks 6 miljonile juudile
ja veel 2 miljonile inimesele.
4 miljoni põgeniku lisamine sellele tähendaks Iisraelile enesetappu.
See tähendaks, et parlamendivalimistel
saaksid araablased enamuse.
Just see nende eesmärk ongi.
Lihtsa häälteenamusega
saaksid nad asjade kulgu enda kasuks mõjutada.
Samuti võiksid nad naasta aladele,
kust nende esivanemad lahkusid,
mis tähendaks, et juudid tuleks sealt välja ajada.
See on võimatu probleem,
mida pole 65 aastat lahendada suudetud.
Millised nõudmised on neil idapiiril, Jordani orus?
See on piirkond C, mis kuulub hetkel Iisraelile.
Nad tahavad ühist piiri Jordaaniaga,
mis tähendaks elektrilise turvatara kaotamist.
See on mõeldud takistamaks terroristide infiltreerumist
ja salajast relvavedu Iisraeli.
Kui piiri kontrolliksid nemad, oleks see Iisraelile probleemiks.
Jordaaniast saabuks põgeniketulv ja järgmine piir oleks Läänekallas
ehk nn Roheline joon.
See muudaks olukorra võimatuks.
Kas üks nõudmistest ei taotle lennukeelutsooni Iisraelile
Palestiina alade kohal?
Nad peavad oma suveräänse riigi õhuruumiks
kogu Läänekalda õhuruumi,
kogu atmosfääri kuni Kuuni välja.
Iisraeli Õhujõude ja reisilennukeid sisse ei lastaks.
Kuid Iisraelil on Läänekalda aladel üsna mitmeid õhubaase.
Iisrael ei lähe oma julgeoleku suhtes kunagi sellisele kompromissile
ega rahuldaks seda nõudmist.
USA välisminister John Kerry tegi samuti ettepaneku,
et palestiinlastele loovutataks ka 1/3 Surnumerest.
See moodustaks lapiteki, mida on võimatu kaitsta.
Nad nõuavad 1947. a seisu, mille üle kunagi hääletati
ja mille nad tagasi lükkasid.
ÜRO 29. novembril 1947. a tehtud jagamisplaan
soovitas jagada ala kolmeks eraldi tsooniks,
mis oleks loonud kolm juudi kogukonda
pudelikaeltega, millest üks Naatsareti kohal
ja teine Ashkeloni lähistel, mida oleks võimatu kaitsta.
See oli sõjalisest seisukohast vastuvõetamatu ettepanek.
Iisraelile mõeldud alad moodustanuks kolm enklaavi,
palestiinlased oleksid saanud parimad alad,
ja Jeruusalemm rahvusvahelise linnana
oleks jäänud keset Palestiina territooriumit.
Ja suletud õhuruumiga
oleks Iisraelil võimatu end kaitsta.
Nad peaksid opereerima oma põhjapoolsetest baasidest Golanil
ja Negevist.
Kuid 14-20 km laiune Ayaloni org Ashkeloni lähedal
jääks siiski igasuguste raketirünnakute ulatusse,
samuti nagu ka lennujaamad, Tel Aviv ja teised kohad.
On mõeldamatu, et seda oleks võimalik kaitsta.
1922. a lähtepunktis eeldati
et nood kaks rahvast lepivad ise läbirääkimistel kõiges kokku.
Praegune ummikseis pole tekkinud ilma surveta.
Mis on juhtunud, et maailm lubab
sellist ühepoolset lähenemist kõnelustele?
Juhtivaks jõuks on siin USA ja selle praegune president.
Ka varasemad USA presidendid on tahtnud iga hinna eest
Palestiina riiki rajada.
Kuid Obama lasi käiku üsna jõulised relvad
ja avaldas Iisraelile nii majanduslikku kui muud survet.
Iisraelil on USA tagatisega laene ja otsene majandus- ja sõjaline abi.
Need on väga head väljapressimisvahendid.
Horisondil terendab aga muutus,
kuna Iisraelil on nüüd isiklikud energivarud.
Need varud on ilmselt tohutud?
Need on tõesti märkimisväärselt suured.
Need hakkavad kasumit tootma
Tamari gaasivälja puhul juba järgmise aasta keskel
ja ülejäänud seejärel astmeliselt iga kahe aasta järel.
Vaid praegu teadaolevate gaasiväljade toodang
tooks Iisraelile rahandusministri mullukevadise prognoosi järgi
puhaskasumina sisse 425 miljardit USD.
Sellised summad vabastaksid Iisraeli majanduse sõltuvusest.
Nad muutuksid energia vallas isemajandavaks
ja isegi energiaeksportööriks.
Kui sellele lisada tulevane nafta ja muud varad,
pole ime, et Obama kiirustab Iisraelile just nüüd survet avaldama.
Miks Obama seda teha tahab,
kui USA ja Iisrael on olnud lähedased koostööpartnerid?
Ma ei tea, mida ta mõtleb.
Ta sai 2010. a Nobeli rahupreemia ilma midagi tegemata.
See oli suureks üllatuseks nii talle kui paljudele teistelegi.
Ta ilmselt püüab oma lubadusi lunastada.
Imestan, miks on neil kõigil kinnisidee
rajada riik nimega Palestiina,
nagu muid probleemseid kohti, millega tegeleda, vähe oleks.
See põhineb islamistlikul mõtlemisel.
Iraani president ütles mõne nädala eest,
et kogu maailma probleemid kaoksid,
kui Iisrael kaardilt kustutatakse
ja asendatakse islamistliku Palestiina riigiga.
Nende jaoks on see religioosne kinnisidee
ja miskipärast on Obamagi kaasanud selle oma välispoliitilisse nägemusse.
USA ja Obama positsioonid on juba muutunud
ja näib, et Iraani tuumaprogrammile tehakse mööndusi.
Kas Obama kuuleb, mida ta kuulda tahab?
See on ilmselt üks Obama kinnismõtteid.
Ka George Bush juunioril oli üsna lühinägelik visioon.
Ta võttis mingi poliitilise eesmärgi, muutis selle isiklikuks aksioomiks
ja tahtis seda uskuda, maksku mis maksab.
Kõnelused Iraaniga on selle näide.
Iraan pole kunagi oma eesmärke muutnud.
Muutub vaid taktika,
tempo and strateegia, millega neid ellu viiakse.
Nende eesmärgiks on šiiitlik maailmavalitsus.
Sunniitidel on sama eesmärk.
Need sihid pole muutunud.
Tõsine väljast lähtuv surve, mis neil realiseeruda ei lase,
nõuab lihtsalt taktikamuutust.
Nad püüavad teistmoodi lähenemist
ja see paistabki USA-Iraani dialoogis toimivat.
Näeme erinevaid pürgimusi ka Iisraeli valitsuses.
Kuidas Iisraeli valitsuse koosseis kõnelusi mõjutab?
See on väga raske küsimus.
Netanyahu on vihma käest räästa alla sattunud.
Praeguse koalitsiooni säilitamine tähendab kõnelustega venitamist
ja vastupanu palestiinlaste nõudmistele.
Tema pealäbirääkija Tzipi Livni
on aga alati toetanud kahe riigi lahendust
ja Jeruusalemma jagamist.
Ta ei otsusta muidugi üksi.
Kui aga praegune koalitsioon laguneks
ja kaalukeeleks olev Bennetti partei lahkuks,
peaks Netanyahu kuulutama välja ennetähtaegsed valimised
või kutsuma koalitsiooni ultraortodokside parteid,
kes on kõneluste suhtes veelgi jäärapäisemad.
Ta sõltub oma koalitsioonist, mida iganes ta ka ei teeks.
See on Iisraelile probleem.
Ta on lubanud ka suured rahvuslikud huvid,
nagu Jeruusalemma jagamine, referendumile panna,
mis on lõplik soovituslik instants asjade saatust otsustama.
Netanyahu ja ta valitsus on raske olukorra ees.
EL ja USA suruvad peale kahe riigi lahendust
ja nõudmised on võimatud.
Sõda Süürias, Iraani tuumapürgimused
ning sündmused Egiptuses ja mujal
on kui puder ja kapsad.
See on tõesti üks segapuder.
On raske mingile probleemile keskenduda ja seda lahendada,
kui pidevalt ilmub mängu uusi faktoreid.
Süüria olukord ja Iraani satelliitriik Liibanon,
kelle mõju ei tohi samuti alahinnata.
Egiptuse olukord on hetkel veidi rahulikum.
Iisraelile on kasulik, et Egiptuse sõjaväelised juhid
mõistavad praegust geopoliitilist olukorda paremini
kui Moslemivennaskonna valitsus,
kes nägi asju vaid läbi religioosse spektri.
Sõjaväelased mõistavad, et Iisraeli ei saa võita,
mistõttu on parem läbi rääkida ja ühiste vaenlaste vastu koostööd teha.
Kas EL on viimasel ajal oma seisukohti muutnud või ei?
Kui mingeid muutusi on, siis on need kahjuks negatiivsed.
Catherine Ashton saatis juulis EL välisministritele direktiivi,
mis kehtestab 2014. a jaanuarist juhised piiranguteks
suhetes Iisraeli ettevõtete ja institutsioonidega.
Üks neist on väga solvav
eriti seoses praeguste kõneluste ja lähiajalooga:
Iisrael tuleb kõigis tehingutes ja dokumentides defineerida
kui teadlikult ja illegaalselt okupeeritud aladel tegutsevaks
(s.o. piirkond C Läänekaldal),
mis on läbirääkimiste küsimus Iisraeli ja palestiinlaste vahel,
mitte EL asi.
Näeme uudistes üsna tihti,
et Iisraeli ehitustegevust piirkonnas C peetakse illegaalseks.
Millel see põhineb?
Iisrael peab ju oma ehitusplaane õigustatuks?
Iisraelil on täielik õigus ehitada.
Antud piirkonna küsimused on kahe osapoole bilateraalsed asjad
vastavalt Oslo lepetele, mille kiitsid heaks ka USA, EL,
Venemaa ja mitmed araabiariigid.
Nn vahelepe määratleb Iisraeli ja palestiinlaste staatused
ning millised tegevused on lubatud ja millised mitte.
On hämmastav, et EL on sekkunud
ja võtnud kohtuniku rolli ühe osapoole kasuks,
vastuolus mainitud osapoolte vahelistele lepingutega,
ja peab Iisraeli haldusse määratud piirkonda C,
hoopis Palestiina territooriumiks.
See on Obama poliitika tagajärg.
Ta pani 2010. a ette, et kõik need alad kuuluvad palestiinlastele,
hüljates kõik varasemad lepped.
PO saab igal aastal hulgaliselt abiraha.
Kas sellel on järelvalve ja kuidas seda tehakse?
Maailmapank on püüdnud uurida, kuhu kõik miljardid on läinud.
Mingeid pabereid pole ja keegi ei oska vastata,
milleks kõik need tohutud summad on kasutatud.
PO aitamiseks kasutatakse kogu maailma maksumaksjate raha.
Alati on selge olnud, et PO on väga korrumpeerunud,
juba alates Yasser Arafati ajast.
Praeguses juhtkonnas pole mingit muutust.
Järelvalve oleks vajalik, aga kes seda teeks?
POd on alati nõrgukeseks peetud
ja nad on mänginud sümpaatiale, mis võimaldabki korruptsiooni.
Tahaksin lõpetuseks rääkida veel Palestiina poole otsustussüsteemist.
On Hamas ja Abbasi fraktsioon.
Kuidas asjad nende vahel toimivad?
Hamas võitis valimised 2006. a.
See oli täielik üllatus nii USA-le kui Iisraelile.
Nende kalkulatsioonid olid valed.
Oodati, et pärast Gaza loovutamist
võtab seal kontrolli Fatah ehk Palestiina omavalitsus.
Võimule tuli aga Hamas,
kes kuulutas, et nemad ajasid sionistid välja.
Nad tulid võimule kogu Palestiina territooriumil,
ja moodustasid demokraatlikult valitud valitsuse.
Abbas valiti küll presidendiks, kuid ta ametiaeg lõppes 3 aasta eest.
Ta on pidanud läbirääkimisi ilma mandaadita.
Nii valitsevad kaks vastakat seisukohta -
üks teeb takistusi ja teine tahaks nagu edasi liikuda.
Hamas ei nõustu läbi rääkima, ei austa ühtki varasemat lepingut,
mistõttu meil on patiseis.
Mida iganes Abbas ka ei otsustaks, puudub tal selleks mandaat.
Aitäh, Pekka!
Aitäh, head vaatajad!
Jätkame peagi samadel teemadel.
Me pole 9 kuuga sündiva rahuleppe suhtes optimistlikud,
kuid jälgime olukorda.
Tõlge: Monika Jaaguri