JERUUSALEMMA STUUDIO
Shalom ja tere tulemast Jeruusalemma Stuudiosse!
Viimastel aastatel on Iraan tekitanud Lähis-Idas ebastabiilsust.
Kahtlustatakse, et Iraani pürgib tuumarelvavalmiduse suunas.
See on viinud diplomaatilise isolatsiooni ja sanktsioonideni.
Iraani majandusprobleemid, inflatsioon ja töötus viisid selleni,
et president Mahmoud Ahmadinejad kaotas võimu.
Tema asemele valiti pragmaatilisem Hassan Rouhani.
President Rouhani on püüdnud parandada suhteid Läänega
ja on sanktsioonide tühistamiseks valmis alandama uraanirikastustaset.
Arutame nende muutuste tähendust.
Stuudios on Uzi Rubin, Begin-Sadati Keskuse liige
ja Iisraeli õhutõrjeprogrammi endine juht,
ning Efraim Karsh, Lähis-Ida uuringute professor
Londoni Kings College'is ja Bar Ilani Ülikoolis. Tere tulemast!
Tervitan ka TV7 analüütikut Mati Shoshanit!
Kõigepealt küsimus teile, professor Karsh.
Iraan muudab Lääne soosingu võitmiseks mitmel moel kuju.
Mis teil selle kohta öelda on?
Iraan võib küll kuju muuta,
kuid vaevalt oma olemust.
Iraanis oli 1979. a revolutsioon,
mil rajati Iraani Islamivabariik.
See on Saudi Araabia kõrval Lähis-Ida ainus karm diktatuur,
mis rajati ayatollah Ruhollah Khomeini põhimõtete alusel.
Paljud ei mõista, et Khomeinil oli avar maailmavaade,
mis ei piirdunud vaid siseasjadega.
Ayatollah Khomeini rahvusvahelise nägemuse järgi
pidi islam levima kogu maailma,
ja Iraani ülesandeks oli see ellu viia.
Ta tegi selleks kõik,
kuigi teadis, et eesmärk tema eluajal ei teostu.
Iraan on arendanud hoolikalt sihikindlat tuumaprogrammi,
mille eesmärk on nende väitel rahumeelne,
kuid lääneriikide ja Iisraeli meelest taotleb Iraan tuumarelva.
Miks pärast nii paljusid sanktsioone ja raskusi,
millega Iraan on pidanud aastate jooksul hakkama saama,
on uus president Rouhani nüüd valmis Iraani nägu muutma?
Ma pole kindel, et ta selleks valmis on.
Iraan on üks maailma suurimaid naftaeksportööre.
Nad ei vaja tuumaenergiat rahumeelsel eesmärgil.
Tuumaprogramm on ainuüksi sõjaline.
Juba enne revolutsiooni oli šahhil sõjaline tuumaprogramm,
mis oli tollal seotud Iraani imperialistlike sihtidega.
Kui usujuhid 1979. a võimule tulid,
sai maailmavalitsemisest nende ideoloogia tähtis osa.
Nad vajasid tuumaenergiat, ega taandunud kriispuvõrragi.
Nad ei teinud sanktsioonide tühistamiseks järeleandmisi.
Sanktsioonid avaldavad mõju ja valitsus kardab kokkuvarisemist.
Seepärast on nad sanktsioonide tühistamise nimel
valmis kosmeetilisteks järeleandmisteks.
See ei tähenda, et Iraan muudaks oma eesmärki,
milleks on islamistlik maailmavalitsus.
Hr Rubin, millised on Iraani valmidused?
Iraanil on uudiste andmeil ballistiline valmidus.
Mõnedes artiklites on räägitud valmidustest,
mis ulatuksid Iisraeli, Euroopasse ja isegi USA idarannikule.
Oleme kuulnud üha tihedamini, et see on neil käeulatuses.
Kas Iraan arendab neid valmidusi?
Tuleb eristada olemasolevaid ja potensiaalseid valmidusi.
Iraanlased ehitavad süstemaatiliselt
tööstuslikku ja teaduslikku infrastruktuuri
erinevate rakettide ja süstikuplatvormide valmistamiseks.
Neil on programme, mis taotlevad inimese kosmosesse saatmist.
Kui nad suudavad seda teha, suudavad nad ka USAd pommitada.
Aga on neil juba praegu programm,
kus ehitatakse raketti USAsse tulistamiseks? Ma ei tea.
Kaitseminister Ya'alon mainis mõne aasta eest,
et Iraanil on programm 10 000 km raadiusega raketi jaoks.
Ma ei tea, mis faasis see hetkel on.
Praegused valmidused - relvad, mis on tunniga tulistamisvalmis -
lahinguvalmis on nende Shahab raketid,
mis ulatuvad Iisraelini ja palju kaugemalegi,
Ida-Euroopasse, näiteks Rumeeniasse.
Ma tõesti ei tea, miks Rumeenia sihikul on.
Põhimõtteliselt suudaks Iraan rünnata Ida-Euroopat ja Venemaad.
Ma ei räägi niisiis motiividest, vaid valmidustest.
Iraan suudab oma lühimaarakettidega kindlasti rünnata Iisraeli,
Saudi Araabiat ja Pärsia lahe riike.
Need valmidused on juba olemas.
Iraani insenerid ja teadlased arendavad veel võimsamaid rakette.
Iraan on saatnud kosmosesse juba kolm satelliiti.
Nad on seda tiheminigi katsetanud, kuid kolm korda on see korda läinud.
Satelliidi tööraadius on piiramatu, see tiirleb ümber maakera.
Sellega võib kukutada tuumapea Washingtoni.
Professor Karsh, kuulsime äsja Iraani praeguste valmiduste kohta.
Nad suudavad tulistada raketi Rumeeniasse või Iisraeli.
Kas see tähendab,
et Iraan jätkab Lääne strateegiliste liitlaste ähvardamist,
kuni nad ei suuda tulistada kaugematesse lääneriikidesse
ega suuda maailmaareeni valitseda?
Iraan peab end Lähis-Ida olulisimaks suurvõimuks.
Suuri muutusi ei toimu, kuni võimul on praegune režiim.
Tuumaprogrammi lõpetamine, raketiprogrammi kärpimine,
agressiooni vähendamine naabrite suhtes -
see kõik on võimalik vaid režiimi vahetumise korral.
Peame selle mõtte meeles.
Mati, küsimus valitsuse vahetumise ja sanktsioonide kohta,
mis on mõjuma hakanud:
kui suurt probleemi need praegusele režiimile kujutavad?
Ilmselt on need väga valusad.
Meenutaksin vaatajaile, et neist asjadest rääkides
pole meil tihti piisavalt infot.
Rouhani tuli ehk võimule osaliselt just majandusprobleemide tõttu.
Kas probleemid sunnivad Iraani põlvili
ja ajavad täielikult oma poliitikat muutma?
Tõenäoliselt mitte, nagu prof Karsh märkis.
Kogu Iraani olemasolu
põhineb oma religiooni levitamisel terves Lähis-Idas
ja seetõttu nad investeerivadki palju näiteks Hezbollah'sse ja Hamasi.
Seda aastaid kuulanud iraanlased
ootavad selle teostumist.
Kui Rouhani ja välisminister Zarif naasid Washingtonist,
tabas neid avalik kriitika.
Revolutsioonikaartlaste väitel toimisid nad valesti.
Iraanis liigub erinevaid arvamusi. Olukord on keeruline.
Hr Rubin, küsin Iisraeli ja Lääne infovahetuse kohta.
Kui palju hoolib Lääs Iisraeli julgeolekuvajadustest?
Kas on õigustatud, et Iisrael Iraani suhtes nii kõva lärmi lööb?
Kas Iisrael ei peaks Iraanile võimalust andma?
Räägime veidi strateegiast ja taktikast.
Igaüks võib vaadata YouTube'st 22. septembri paraadi Teheranis.
See toimub igal aastal.
Tänavu oli seal kaks suurt plakatit.
Ühel neist seisis inglise keeles: "Iisrael maha!",
kuid araabia keeles "Surm Iisraelile!"
Ja teisel plakatil: "Maha USA!", araabia keeles aga "Surm USA-le!"
Plakateid kandavaile veokitele järgnes ca 20 raketti.
See näitab Iraani visiooni, ideoloogiat ja strateegiat.
Kuid taktika suhtes tasub neil hetkel pehmemaid toone kasutada.
Ahmadinejad kahjustas paljuski Iraani mainet.
Põhja-Korea olukord on sarnane,
kuid erinevalt Iraanist ei taha nad muu maailmaga tegemist teha.
Neil pole eksporti ega eriti importi.
Iraan aga pole täiesti suletud ühiskond.
Iraanlased suhtlevad muu maailmaga
ja nende ideoloogiat toetab nafta, mida müüakse 100 USD barreli eest.
Nafta elatab tervet ideoloogiat. Tänu naftale on Iraanil võimu.
Nad vajavad kliente. Eksport vajab kaht osapoolt.
Sanktsioonide tõttu ei osta mõned enam Iraani naftat.
Neil on kasulik taktikat muuta.
Ideoloogiat nad aga ei muuda: "Maha USA ja Iisrael!"
Neil on nägemus maailma muutmise kohta.
Nad esitavad väljakutse olemasolevale maailmakorrale.
Selle alla käib Iisraeli-vastasus ja ÜRO resolutsioonide trotsimine.
Nad ei aktsepteeri Julgeolekunõukogu selle praegusel kujul.
Nende kõnesid tuleks lugeda tõlgituna pärsia keelest.
Inglise keeles nad samamoodi ei räägi.
Mõned iraanlaste kõned on hämmastavad.
Üks Ahmadinejadi kõne avaldati Saksa ajalehes Berliner.
Kõne oli tõlkinud ekspert.
Ta ütles: "Saatus on meid õnnistanud.
Meie asukoht on maailma parim
ja meile kuulub 1/4 maailma naftast.
Ükski riik ei saa meie vastu. Meie saatus on olla supervõim."
- See on huvitav. Küsimus teile, prof Karsh.
Genfi kohtumise järel on USA ja Suurbritannia rääkinud
suhete parandamisest Iraaniga
ja isegi saatkondade avamisest seal.
Kui palju arvestavad poliitikud oma ekspertide hinnangutega?
Eksperdid teavad kindlasti, mis Iraanis toimub.
Ma ei tea.
Cameron ja välisminister Hague tahavad minna ajalukku
väikeste Churchillide või vähemalt Thatcheritena.
Cameron õhutas kunagi Obamat Süüriat ründama.
See tekitas Obamale probleeme
ja viis lõpuks kokkuleppeni Venemaaga.
See andis Assadile lisaaega ja saame näha, kuhu see viib.
Nüüd püüavad nad Iraaniga mängida.
Nad tahavad juhtida ja räägivad suhete parandamisest.
Nad loodavad, et Obama tuleb järgi,
ja nad võiksid esineda Lääne juhtidena.
Nii tegid nad Liibüas.
Nad ei kuula eksperte. Neil on isiklikud ambitsioonid.
Lähenevad valimised ja nad tahavad oma positsioone kindlustada.
Mati, kuidas suhtuvad ameeriklased ja eurooplased Iraani muutusse,
mida võiks ka kosmeetiliseks pidada?
Kas Lääne arvamused on tõesti muutunud?
Hea küsimus, peaaegu filosoofiline.
Inimesed kuulevad tihti seda, mida tahavad kuulda.
USA arvamusküsitlused näitavad,
et ameeriklased ei taha mingit sõjategevust.
Seepärast kuulevad nad Rouhani sõnades midagi muud,
mille tulemusel nad ei pea sõtta minema.
Obama järgib avalikku arvamust.
Ka eurooplased ei taha sõjalist sekkumist.
Nad ei taha ka sanktsioone omaenda majandushuvide tõttu.
Nad tahavad odavat naftat.
Asi on niisiis oma huvides, mitte selles, mis tegelikult toimub.
Poliitikud toidavad meediat ja rahvas jälgib seda.
Poliitikud kaitsevad oma riigi huve, mitte Iisraeli või Iraani huve.
Küsimus on selles, mida maailm teha tahab.
Nad ei taha sõda, vaid rahu, isegi kui see on lühiajaline.
Obama tahab esineda vaba maailma juhina.
Seepärast peab ta Rouhaniga läbirääkimisi.
Asi on pigem mugavuseihaluses
kui arvamuste muutumises tegelikkuses.
Hr Rubin,
käsil on läbirääkimised P5+1 maade ja Iraani vahel.
USA välisminister John Kerry ja teised välisminstrid
selle võimalike tulemuste suhtes erilisi lootusi ei hellita.
Olete rääkinud sellest, et Iraan võib strateegiat muuta,
et oma tahtmist saada.
Kas Iraan ikkagi muudab midagi?
Neile on antud konkreetne valikuvõimalus:
lõpetage tuumaprogramm ja leevendame sanktsioone.
Neil on muide kaks tuumaprogrammi.
Rikastusprogrammiga toodetakse kütust tuumareaktoreile.
Seda Iraan ei vaja, kuna saab seda välismaalt.
Teiseks, Araki tuumareaktor,
mis toodab põhimõtteliselt isotoope,
kuid tegelikult toodab see plutooniumi.
Nii on neil kaks teed tuumapommi arendamiseks.
See pole strateegiamuutus, vaid taktikamuutus.
Neil pole kiire. Nad ei vaja tuumapommi homme.
Nad taotlevad valmidust tuumapomm võimalikult kiiresti valmis saada.
See võib toimuda nüüd või alles 10 aasta pärast.
Oht on selles, et Lääs läheb kompromissile,
mis annab Iraanile valmiduse ehitada tuumarelv lühikese ajaga.
Lääs peab taotlema seisu,
kus tuumarelva ehitamisotsuse ja valmimise vaheline aeg kasvaks.
Ideaalne oleks, kui tuumaprogramm täiesti lõpetataks.
See on Iisraeli ametlik seisukoht.
On see aga realistlik? Nagu palutaks Iraanil alla anda?
- Lähitulevikus seda ei juhtu.
- Tuleb pikendada tuumarelva ehitamisotsuse
ja käikulaskmise vahelist ajavahemikku.
Mida pikem see on,
seda lihtsam on tuumaprogrammi peatada.
Lääs ei otsusta praegu sõja ja kompromissi vahel.
Sõda pole alternatiiv. Iraan ei võta sõjaohtu tõsiselt,
kuna teab, et Läänel on sõdadest kõrini.
USA president ei tegele sõja, vaid diplomaatiaga.
Iraani ei mõjuta sõjaoht, vaid sanktsioonid.
Lääneriigid peaksid sanktsioonid jõusse jätma,
ja mitte kriipsuvõrragi leevendama.
Mõned räägivad näiteks külmutatud vahendite vabastamisest.
Aga kui vabastatakse kasvõi dollar,
peab avalik arvamus seda sanktsioonide leevendamiseks,
ja nii tõlgendavad seda ka iraanlased.
Sanktsioonid on Lääne relv,
millega saavutatakse konkreetseid tulemusi.
Läänel peaks olema kaks eesmärki:
säilitada sanktsioonide meede
ja pikendada tuumarelvavalmiduse ajavahemikku.
Saateaeg on otsakorral.
Tahaksin vaatajaile selgitada,
kui jõuliselt püüab Lääs Iraaniga kokkuleppele jõuda.
Kuulsime äsja tuumarelva valmistamise ajavahemikust.
Kas Lääs jääb jõuliselt oma positsiooni juurde?
Kas nad püüavad seda ajavahemikku otsustavalt pikendada?
Või antakse järele ja tehakse poolik leping?
Raske öelda.
Lihtsam on säilitada status quo, kui teha dramaatilisi muutusi.
Lääneriiklased tahavad vaid rahus olla.
Nad otsivad Iraanist positiivseid märke.
Kardan, et Iraan jätkab sanktsioonide leevendamise nimel
oma mesijuttu
ja 5-10 aasta pärast on meil vastas tuumarelvastatud Iraan.
Kahjuks olen sama pessimistlik kui Efraim.
Lääneriikide eesotsas on USA.
Lääs liigub sinna, kuhu USA seda veab.
Cameron võib end Churchilliks pidada
ja Hollande tahaks Süüriat pommitada.
Siiski sünnib USA tahtmine.
USAs on hetkel juht, kes kasutab jõumeetodite asemel kompromisse.
Kuigi veidi aja eest jutlustas just tema jõu kasutamist,
kuid ta oma rahvas oli selle vastu.
Ta rääkis oma valimisplatvormiski kokkulepetest, mitte konfliktidest.
See on niisiis praegune Lääne vaim.
Iraagi ja Afganistani sõjad on oma jälje jätnud.
Enamik lääneriiklasi ei pea sõda vajalikuks.
Iraani tuumaprogrammil on muide kaks dimensiooni.
Iisraelile on see julgeolekuprobleem,
kuid Läänele on see tuumarelva leviku probleem.
Lääs näeb probleemi selles, et kui Iraanist saab tuumariik,
on teisedki riigid sunnitud seda eeskuju järgima.
Maailm võitleb selle üldise tuumaohu vastu.
Iisraelile on oht hoopis teistsugune.
Iraani plakatid nõuavad Iisraeli kaotamist maailmakaardilt.
Meile on tuumarelvastatud Iraan eksistentsiaalne oht.
Lääne nägemus on erinev, kuid neis on ka midagi sarnast.
Lääski ei taha tuumarelvastatud Iraani.
- Kõik on unustanud,
et iraanlased on kurikuulsad läbirääkijad.
Lääs satub Iraani mesijutu ja viisakuse ohvriks.
Aitäh, hr Rubin, prof Karsh ja TV7 analüütik Mati.
Aitäh vaatajaile! Kohtumiseni järgmises saates!
Tõlge: Monika Jaaguri