Shalom ja tervetuloa Jerusalem Studioon!
Ihminen on vuosisatoja haaveillut avaruuden valloittamisesta.
Avaruuden valloitus oli Kylmän sodan loistavimpia saavutuksia
Neuvostoliiton ja USA:n kilpaillessa
maan kiertoradalle ja kuuhun pääsemisestä.
Israelin hallitus ja Aerospace Industries ovat osallistuneet
tähän kilpajuoksuun vuodesta 1984 lähtien,
jolloin Israelin avaruusvirasto perustettiin.
Nykyään monien maiden tavoitteena on tekninen kyky
laukaista satelliitteja avaruuteen.
Myös yksityisyrittäjät kehittävät avaruusmatkailua.
Vieraanamme ovat Tal Inbar,
Fischer-instituutin avaruus- tutkimuskeskuksen johtaja,
ja Re'em Sari,
Heprealaisen yliopiston avaruusfysiikan professori
ja Bloomfield-tiedemuseon puheenjohtaja, tervetuloa!
Tervetuloa myös TV7 analyytikkomme Mati Shoshani!
Kysyisin ensin teiltä, herra Inbar.
Miksi tällainen pieni maa tarvitsee avaruusohjelmaa?
Israelin avaruusohjelma alkoi,
kun Israel neuvotteli Egyptin kanssa
1970-luvun lopussa,
ja tarvittiin uusia tiedustelukeinoja.
Sen jälkeen, kun rauhansopimus allekirjoitettiin,
emme enää voineet käyttää lentokoneita.
Syntyi ajatus käyttää satelliitteja,
koska avaruudessa ei ole valtioiden rajoja.
Avaruusohjelma lähti siis liikkeelle tiedustelutarpeesta.
Vuosien kuluessa näimme,
että avaruusohjelmalla on suuri merkitys taloudelle,
tieteelle ja kansainvälisille suhteille
Israelin tehdessä yhteistyötä muiden maiden kanssa.
Nykyään on selvää, että maan talous hyötyy siitä.
Nyt 40 vuoden kuluttua Egyptin rauhansopimuksesta
avaruusohjelmasta on tullut kansallinen prioriteetti?
Se oli prioriteetti jo alusta asti.
Avaruusohjelma käynnistyi virallisesti vuonna 1981,
kun hallitus päätti rakentaa kaukokartoitussatelliitin.
Vuonna 1983 perustettiin Israelin avaruusvirasto.
Ensimmäinen kaukokartoitus- satelliitti laukaistiin vuonna 1995.
Satelliitin rakentamispäätöksen jälkeen kului paljon aikaa,
ennen kuin satelliitin kautta alettiin saada tiedustelutietoa.
Professori Sari, Israel tekee myös paljon avaruustutkimusta.
Mitä kertoisitte siitä?
Israel on avaruuden teoreettisen tutkimuksen
ja havainnoinnin voimanpesä.
Täällä tutkitaan mustien aukkojen syntyä,
tähtien räjähdyksiä sekä galaksien ja planeettojen syntyä.
Planeettoja tutkitaan paljon kaikkialla maailmassa,
koska nyt etsitään aurinko- kuntamme ulkopuolisia planeettoja.
Se on mielenkiintoista, koska jos lämpötila on oikea,
niillä saattaa olla elämää.
Yritämme selvittää, miten planeetat ovat muodostuneet.
Muiden maiden kanssa tehdään siis yhteistyötä?
Israel on merkittävä tekijä näillä aloilla,
paljon merkittävämpi kuin maan koko antaisi olettaa.
Yliopistomme ovat vahvoja tällä alalla.
Teemme yhteistyötä Kalifornian teknologiainstituutin, Harvardin,
Massachusettsin teknologia- instituutin ja Princetonin kanssa.
Herra Inbar, mitä Israelin Aerospace Industries tuottaa
tarkkailulaitteiden lisäksi?
Olemme omavaraisia kaikilla avaruusteknologian aloilla.
Rakennamme kantoaluksia ja monenlaisia satelliitteja,
kaukotarkkailusatelliitteja ja suuria viestintäsatelliitteja.
Viime vuosina olemme kehittäneet
myös hyvin pieniä, niin sanottuja nanosatelliitteja,
jotka painavat enintään 10 kg.
Palaisin ensimmäiseen kysymykseen,
miten Israel perustelee oman laukaisukyvyn tarpeen.
Näkemykseni on,
että avaruushankkeisiin osallistutaan usein arvovaltasyistä.
Israelilla on vaikutusvaltaisia ystäviä.
Onko meillä todella tarvetta
kehittää laukaisuvalmiuksia itse,
ja maksaa se kaikki budjetistamme,
vai onko kyse kansallisesta ylpeydestä?
Eihän kansallinen ylpeys ole huono asia!
Meidän täytyy säilyttää itsenäisyytemme.
Israel ei voi olla riippuvainen toisesta maasta,
joka laukaisisi puolustuksessa käytettävät satelliitit.
Nyt poliittinen tilanne on hyvä,
mutta tulevaisuuden olosuhteita emme voi tietää.
Haluamme siksi pitää yllä satelliittien laukaisukykyämme.
Minusta on hienoa, että itsestään selvien USA:n ja Venäjän ohella
Israel pystyy tekemään kaiken itse. Siihen ei monikaan maa pysty.
Alle 10 maata on täysin omavaraisia avaruudessa.
Kaikissa kolmessa:
laukaisussa, satelliitissa, ja satelliitin sisäisessä tekniikassa.
Vain 10 maalla on siis samat valmiudet kuin Israelilla?
Ei, vaan 10 maata pystyy valmistamaan omat satelliittinsa,
mutta esimerkiksi Iranin tai Pohjois-Korean satelliitit
eivät ole laadultaan sellaisia kuin Israelin, Ranskan tai Italian.
Käyttävätkö ne maat, joilla ei ole näitä valmiuksia,
Israelin valmiuksia?
Myymme satelliittituotteita kahdella alalla,
joista toinen on viestintä.
Israelilaisia viestintäsatelliitteja käytetään muissa maissa,
kuten Yhdysvalloissa.
Meillä on lisäksi kaupallinen kaukotarkkailuyhtiö.
Se myy israelilaissatelliittien kuvia eri puolille maailmaa.
Mati, haluaisin siirtyä sotilaalliseen näkökulmaan,
esimerkiksi Iranin uhkaan.
Voiko Israelin avaruusteknologia olla vaihtoehto iskulle Iraniin?
Tuskin tiedän vastausta siihen.
Kerron lyhyesti historiasta.
70- ja 80-luvuilla puhuttiin siitä,
että sodankäynti siirtyisi maanpinnalta avaruuteen.
Yhdysvallat kehitteli "Tähtien sota" -suunnitelman,
jolle Neuvostoliitolla oli tietenkin oma vastineensa.
Ne kehittivät suuria tuhoajasatelliitteja,
ja puhuivat lasereista, joilla voisi tuhota satelliitteja.
Avaruusohjelmien trendejä on mielenkiintoista seurata.
50-luvulta 70-luvulle käytettiin valtavia summia
ihmisten saamiseksi avaruuteen.
Nyt maat käyttävät paljon vähemmän rahaa
ihmisten saamiseksi avaruuteen itse tarkoituksena.
Sotilaalliset ohjelmat ovat sen sijaan lisääntyneet.
Myös siviiliyrittäjät yrittävät ensimmäistä kertaa viedä
ihmisiä maan kiertoradalle ja myöhemmin avaruuteen.
Uskon, että nämä kaksi alaa kasvavat nopeasti -
sotilaallinen ja siviilimatkailu.
Valtiot ovat käyttäneet siihen paljon vähemmän rahaa.
Amerikkalaiset ovat leikanneet sukkulaohjelmaansa.
He laukaisevat nyt niitä Venäjän kautta.
Alalla on tapahtunut suuria muutoksia.
Tulevaisuudesta voidaan vain spekuloida.
Eräs avaruusvirastosta sanoi Israelin kyvystä nähdä Iraniin...
- Jitzhak Ben Israel.
- Iran vastasi, ettei Israel näe niin hyvin Iraniin.
- Emme tiedä, onko heillä kahvia vai teetä kupeissaan.
- Emme tiedä, mikä todella on mahdollista.
Olemme kuulleet amerikkalaisten laser- ja infrapunatekniikoista,
joilla voidaan havaita kohteita avaruudesta käsin.
Tulevaisuuden sodissa käytetään paljon viestintäsatelliitteja.
Myös satelliittien torjunta- aseet ovat kehittyneet.
Vuonna 2007 Kiina laukaisi satelliitintorjuntaohjuksen.
Se tuhosi sillä oman vanhentuneen satelliittinsa,
joka oli yli 800 kilometrin korkeudessa.
Siitä tuli paljon romua,
josta osa on avaruudessa sadankin vuoden päästä.
USA pystyi estämään oman satelliittinsa iskemisen
asutuille alueille.
Ohjus muuten laukaistiin laivalta merellä.
Olemme myös kuulleet kybersodasta satelliitteja vastaan.
Yksi tuntematon valtiollinen tekijä hyökkäsi
norjalaiseen maa-asemaan,
joka auttoi amerikkalaisia satelliitteja.
Hiljattain saimme tietää,
että Iran on torjunut länsimaisia viestintäsatelliitteja.
Elämme siis jo avaruus- sodankäynnin aikaa.
Siihen ei kuulu lasereita eikä avaruusohjuksia,
mutta meidän täytyy suojella satelliittejamme hyökkäyksiltä.
Keskustelin satelliittiviestinnän asiantuntijan kanssa.
Hän kertoi, että signaalin estäminen on helpompaa,
kuin sen kaappaaminen.
Pystyvätkö jotkin maat nyt sellaiseen
aiheuttaen vaaraa Israelille tai Euroopalle?
Israelin viranomaiset kertoivat julkisesti mediassa,
että Libanonin sodassa vuonna 2006
Israel kaappasi muutamaksi minuutiksi viestintäsatelliitin,
joka välitti Hizbollahin TV-kanavaa.
Israel lisäsi siihen omaa propagandaansa.
Voimme vain spekuloida, mitä kaikkea on mahdollista tehdä.
Professori Sari, kuulimme juuri,
että Kiinan satelliitin romu säilyy avaruudessa sata vuotta.
Onko olemassa vaara romun putoamisesta maahan?
Millaisia vaaroja siihen liittyy?
Välittömin vaara on,
että romu törmää hyödyllisiin satelliitteihin.
Avaruus on suuri ja enimmäkseen tyhjä,
mutta romu kiertää maan ympäri valtavalla nopeudella -
noin 8 kilometriä sekunnissa.
Sellaisella nopeudella millimetrinkin kokoinen kappale
aiheuttaa paljon tuhoa satelliittiin törmätessään.
Vaikka avaruus on enimmäkseen tyhjä,
siellä oleva romu voi aiheuttaa törmäyksiä pitkällä aikavälillä.
Se on tieteellisesti mielenkiintoinen järjestelmä.
Planeetat muodostuvat juuri niin, että pienet partikkelit törmäilevät
samoin kuin avaruusromu.
Planeettojen muodostuessa nopeudet olivat niin pieniä,
että kappaleet tarttuivat toisiinsa törmätessään,
ja siten kappaleet kasvoivat planeetoiksi.
Nykyään vastaavia kappaleita on asteroidivyöhykkeessä,
joka sijaitsee Marsin ja Jupiterin kiertoratojen välissä.
Siellä on satoja tuhansia kappaleita.
Jotkut ovat läpimitaltaan kilometrin ja jotkut pieniä.
Nekin törmäilevät toisiinsa.
Sielläkin nopeudet ovat suuria, ja ne tuhoavat toisiaan.
Asteroidivyöhyke toimii siis mallina siitä,
mitä avaruusromulle tapahtuu:
kappaleet törmäilevät ja murskaavat toisiaan,
ja osa päätyy lopulta maahan.
Se on mielenkiintoista fysiikkaa.
Miten on mahdollista,
ettei ole olemassa jonkinlaista sopimusta,
jolla estettäisiin avaruusromun tuottaminen?
Monet maat lähettävät kilpaa tavaraa avaruuteen,
mutta vain Sveitsi on tehnyt jotain sen poistamiseksi.
Muuttuukohan tämä koskaan?
Asiasta on keskusteltu 15 vuotta
lähinnä YK:n ulkoavaruus- asioiden toimistossa.
Nyt pyritään laatimaan
avaruuden toimintasäännöt,
joiden mukaan mailla on velvollisuus
poistaa satelliittinsa sen jälkeen, kun niitä ei enää käytetä.
Sen mekanismi on kuitenkin monimutkainen.
Konkreettisia päätöslauselmia ei ole vielä tehty.
Pakollista toiminta- periaatetta ei ole.
Ilan Ramon oli ensimmäinen israelilainen astronautti.
Hän kuoli Columbian onnettomuudessa vuonna 2003.
Onko uusia israelilaisia astronautteja odotettavissa?
Ei lähiaikoina, mutta tulevaisuudessa kyllä.
Maailmassa on tällä hetkellä vain kaksi maata,
jotka pystyvät lähettämään astronautteja avaruuteen.
Ne ovat Venäjä ja Kiina.
USA ei ole pystynyt siihen sen jälkeen,
kun se lopetti sukkula- ohjelmansa vuonna 2011.
Sen korvaaja valmistuu tämän vuosikymmenen lopussa.
Suurin osa sen astronauteista tulevat olemaan amerikkalaisia.
Israelilaisia astronautteja saattaa tulla,
mutta tuskin tällä vuosikymmenellä.
Mikä merkitys on ihmisten lähettämisellä avaruuteen?
Onko siitä jotain hyötyä, mitä robottien lähettämisellä ei ole?
Suhteessa investointiin se ei välttämättä hyödytä.
Ihmisten lähettäminen on kallista,
koska heitä täytyy suojella ja heidät täytyy tuoda takaisin.
Robottien lähettämisessä voidaan sallia enemmän virheitä.
Tieteellinen hyöty ihmisen lähettämisessä on suurempi.
Tutkimuksen kannalta valinta ei kuitenkaan ole selvä.
Ihmisten lähettämiselle on muitakin syitä.
Eikö se ole arvovaltakilpailua?
Esimerkiksi Ilan Ramonin tehtävä oli tutkia maapallon pölymyrskyjä.
Satelliititkin pystyvät siihen.
Tekevätkö astronautit todella jotain hyödyllistä,
vai onko se arvovallan tavoittelua
ja jonkinlainen näytös?
Se on hyvä kysymys, josta väitellään paljon.
Joissakin asioissa astronautit ovat korvaamattomia.
Jos tutkitaan avaruudessa olon vaikutuksia ihmiskehoon,
muita vaihtoehtoja ei ole.
Voimme kuvitella, että kaukaisessa tulevaisuudessa
suuri osa väestöstä lähtee kuuhun tai Marsiin.
Jollain tavalla se kehitys täytyy saada alkuun.
Se on mielenkiintoista.
Ilan Ramonin tapaus oli kauhea tragedia.
Hänen oli määrä tulla avaamaan Bloomfield-museon uusi siipi
juuri laskeutumisensa jälkeen.
Ilan Ramon jätti Israelille
erinomaisuuden, rohkeuden ja tieteen perinteen.
Monia keskuksia on nimetty hänen mukaansa,
ja hänen nimissään toimii paljon tutkimusta ja rahoitusta.
Hänen muistonsa hyödyttää yhä israelilaisia.
Mainitsitte tieteellisen puolen, mutta mitä muita syitä on
astronauttien lähettämiselle avaruuteen?
Nyt on samoin kuin 1960-luvulla: kansallinen ylpeys ja arvovalta.
Iran julisti... - Se lähetti apinan avaruuteen.
- Näin he ainakin väittivät. - Tutkin asian tarkasti.
He kyllä lähettivät apinan,
mutta kapseli ei yltänyt maan kiertoradalle asti.
Lento kesti alle 15 minuuttia.
Iran haluaa kehittää oman miehitetyn avaruuslentonsa
vuoteen 2020 tai 2025 mennessä.
Kansallisesta ylpeydestä on edelleenkin kyse.
Intiakin tavoittelee ärhäkkäästi miehitettyä avaruuslentoa.
Tämäkin on esimerkki siitä,
miten valtiot voisivat käyttää rahansa tehokkaamminkin.
Tämä on tietysti oma mielipiteeni.
60- ja 70-luvuilla se osaltaan syöksi Neuvostoliiton vararikkoon.
- Ei avaruusohjelma... - Muiden ohella.
- Todennäköisemmin syynä oli asevarustelu.
- Yhdysvalloista tuli supervalta avaruudessa, tieteessä,
teknologiassa ja taloudessa Apollo-ohjelman ansiosta.
Se ei ollut rahan tuhlausta, vaan tulevaisuuteen investoimista.
Kun jokin maa lähtee mukaan avaruusalalle
rakentamalla oman satelliitin tai osallistumalla yhteisprojektiin,
se investoi tulevaisuuteensa.
Mitä vaaraa Israelille on Iranin valmiudesta
laukaista satelliitteja avaruuteen?
Tähän mennessä Iran on laukaissut vain hyvin pieniä satelliitteja.
Suurin on ollut 40 kg.
Iranin valmiudet sotilaalliselta kannalta ovat mitättömät.
Jos Iran tulevaisuudessa saa käyttöönsä
todellisen kaukotarkkailusatelliitin hyvällä erottelukyvyllä,
voitte kuvitella, mitä tapahtuu,
kun naapurimme Hizbollah tai Syyria voivat käyttää niitä.
Sellaiset satelliitit näkevät jokaisen panssariauton ja jeepin.
Se kuulostaa yhtä suurelta uhalta kuin ydinohjelma.
Se ei ole saman tasoinen uhka.
On olemassa toimenpiteitä,
joilla sellaiselta valmiudelta voi suojautua.
Professori Sari, mitä odotatte avaruustutkimukselta
seuraavan 10 vuoden aikana?
Kuten mainitsin, muiden tähtien ympärillä on planeettoja.
Niiden tutkimus kasvaa nopeasti.
Tunnemme jo noin 3000 planeettaa.
vain 20 vuotta sitten emme tienneet
yhdestäkään planeetasta aurinkokuntamme ulkopuolella.
Ne antavat meille käsityksen ainutlaatuisuudestamme,
koska näyttää siltä, että monet ovat erilaisia kuin maapallomme.
Jotkut ovat samanlaisia,
mutta planeettojen monimuotoisuus on yllättänyt meidät.
Toinen kasvava ala on kosmologia.
Siinä tutkitaan maailman- kaikkeuden alkuaikoja
alkuräjähdyksestä galaksien ja planeettojen syntyyn,
koko maailmankaikkeuden kehitystä pienhiukkasista lähtien
valtaviin kappaleisiin asti.
Herra Inbar, mitä odotatte seuraavilta 10 vuodelta?
Pieniä satelliitteja kehitetään lisää.
Satelliitit lentävät muodostelmissa
muodostaen avaruuteen uudenlaisia rakennelmia.
Toivon, että sellainen kantoalus kehitetään,
jolla voidaan laukaista lyhyellä varoitusajalla.
Esimerkiksi luonnonkatastrofissa satelliitin voisi laukaista
tuntien kuluessa,
kun siihen nyt menee viikkoja, kuukausia tai jopa vuosia.
Yksityisyrittäjien osuus avaruusalalla tulee kasvamaan.
Ei vain avaruusmatkailussa,
vaan myös kustannusten alentamisessa
satelliittien päivittäisessä käytössä.
Sanoitte aiemmin,
että USA saa takaisin valmiutensa 10 vuodessa,
ja silloin näemme paljon amerikkalaisia astronautteja...
Ei vain amerikkalaisia,
mutta heillä tosiaan tulee olemaan valmius lähettää ihmisiä avaruuteen.
USA ja Kiina saattavat tehdä tulevaisuudessa yhteistyötä
miehitettyjen avaruusasemien saralla.
Tälläkin hetkellä kiinalainen taikonauttiryhmä on avaruudessa
kiinalaisella avaruusasemalla.
Vuoteen 2020 mennessä täytyy tehdä päätös
kansainvälisen avaruusaseman kohtalosta.
Siinä ovat mukana USA, Japani ja Venäjä.
Joko siinä tehdään yhteistyötä tai edessä on uusi avaruuskilpa.
Näemmekö ihmisen Marsissa elinaikanamme?
Riippuu siitä, miten hyvin hoidamme terveyttämme.
Uskon, että ihminen pääsee Marsiin.
Marsiin pääsevät astronautit ovat jo syntyneet.
He ovat varmaankin vielä lastentarhassa.
Professori Sari, yksi lause?
Alhaisten kustannusten projekteista mainitsen israelilaisen SpaceIL:n,
joka on merkittävä projekti aluksen lähettämiseksi kuuhun.
Google järjesti siitä kilpailun,
ja israelilainen SpaceIL menestyy siinä hyvin.
Toivon, että se voittaa.
Kiitos, professori Sari ja herra Inbar!
Kiitos, Mati!
Tämä oli mielenkiintoinen aihe, ja opin paljon uutta.
Kiitos katsojille seurasta! Nähdään ensi kerralla!
Suomennos: Hannele Tainio