JERUUSALEMMA STUUDIO
Tere tulemast Jeruusalemma Stuudiosse!
Räägime täna Pekka Sartolaga taas aktuaalsetel teemadel.
Oleme varemgi käsitlenud Süüriat ja Lähis-Ida olukorda.
Tänaseski saates keskendume Süüriale.
- Meie viimase saate ajal jäi mulje, et Assadi väed on kaotamas
ning nüüd on toimunud muutus vastupidises suunas.
Mis on vahepeal toimunud?
- Kogu eelmise aasta vältel oli selgeid märke
Assadi vägede kaotamisest ja tolle rezhiimi varisemisest.
Kõik rahvusvahelised tegijad - USA, Venemaa, EL, ÜRO -,
on olnud ühel nõul, et Assadi valitsus ei saa jätkata
oma kodanike laushävitamist, vaid tuleb maad teha demokraatiale.
Tema seda aga ei taha.
Sügisel oldi veendunud, et Assadi rezhiim langeb.
Pärast USA presidendivalimisi on olukord äkitselt vastupidine.
Sõjalis-poliitiline seis näib liikuvat selles suunas,
et USA, kelle 6. laevastik seni Vahemerel Assadi vaos hoidis, taandus
ja selle asemel tõi laevad kohale Venemaa.
See oli vesi Assadi veskile. Ta tundis end kindlamini
ning ka käitus vastavalt oma televiseeritud kõnes,
mida Läänes karmilt kritiseeriti,
nagu oleks Assad kaotanud igasuguse reaalsustaju.
- Kas USA laevastiku äraviimine võis olla mingi valimistrikk?
- Lähis-Idas arvatakse, et Obama usutavus on vähenenud.
Ta on tegutsenud Assadi valitsuse varisemise suunas,
kuigi mitte otseselt selle kukutamiseks.
Ta tahtis, et Assad suhtuks oma kodanikesse õiglaselt.
Samal põhjusel sai alguse ka kogu mässuliikumine.
Pärast valimiste võitu pole Obamal enam midagi kaotada,
tal on Valges Majas veel 4 aastat ja ta võib teha, mis tahab.
Ehk näitab ta nüüd oma tegelikke vaateid
Süüria poliitika osas.
See on korralik tagurpidikäik.
- Vaatame maailma otsustushoobasid. ÜRO-l peaks olema keskne roll.
Hetkel on see olnud antud küsimuses teovõimetu.
60 000 süürlast on surnud ja arv kasvab pidevalt.
Põgenikke on sadu tuhandeid, rahvas kannatab,
ja mõlemad osapooled korraldavad teineteise kallal veresaunu.
Tundub, et keegi ei suuda midagi.
- Vastab tõele.
Kuigi ÜRO on andnud selge tegevusjuhise
ja Julgeolekunõukogus on püütud Süüriat hukka mõista
ning saata sinna NATO juhitud jõufaktoreid,
kes suudaksid olukorda ühes või teises suunas kallutada.
Kuid Julgeolekunõukogus asjad ei liigu,
kuna Venemaal ja Hiinal on veto-õigus,
ning piisab vaid ühest neist hukkamõistvate otsuste nurjamiseks.
Valitseb patiseis.
Ega mässulisedki inglid pole. Nende seas on Al-Qaeda rahvast,
palgasõdureid, eri riikide abivägesid ja idealiste,
kes võitlevad mässuliste poolel, et kukutada valitsus.
Armee on aga tugev, omab massihävitusrelvi,
lennukeid ja soomukeid, mida kasutatakse nii mässuliste
kui tsiviilelanike tapmiseks.
Olukord on ummikus.
Minu meelest oleks saanud seda ära hoida,
kui USA oleks oma laevastiku Vahemerele jätnud
ja kehtestanud piirkonnas armee hävitajaile lennukeelu,
mis oleks olukorda tasakaalustanud.
- Rääkisid Obama teisest ametiajast, mil ta saab tegutseda nagu tahab.
Kas arvad, et ta paljastab nüüd oma tõelise palge,
kuna ei pea jätkama endist poliitikat?
- Õnneks saab siin jagada isiklikke arvamusi.
Minu meelest on Obama kindlasti varjanud oma tegelikke tagamõtteid
Lähis-Ida suunal.
Ta pole sellel suunal ajanudki väga sihikindlat poliitikat
ühegi riigi suhtes, kus neil isegi armeebaase on olnud.
Kui nüüd on tegemist tõelise palge näitamisega,
siis pean seda USA presidendi puhul kahetsusväärseks väljendusviisiks.
Nendes riikides tema peale väga palju ei loodeta
ja ta on kaotanud oma usutavuse.
- Olukorraga on seotud Venemaa, Iraan,
ja Iisraeli naaberriigid, kes toetavad Assadi.
Mis toimub hetkel Venemaal, Iraanis, Hezbollah juures ja mujal?
- Kõige murettekitavam on see, et räägitakse avalikult
massihävitusrelvade kasutamisest.
Neid on toimetatud strateegilistesse kohtadesse.
See on äärmuslik manööver.
Kui Obama viis oma väed ära ega toeta nii enam mässulisi,
oli see Assadile tugevaks signaaliks ja ta ei jätnud seda kasutamata.
Ta tunneb end tugevamalt.
Liibanonis tegutsev Hezbollah on mingeid massihävitusrelvi saanud.
See teave on küll kinnitamata.
Samas, NATO-riik Türgi, on toonud piirile Süüriaga Patrioti patareid.
Sellele ähvardavale sammule reageeris Iraan,
saates Süüriale rakette Patrioti rakettide tõrjumiseks.
Hiina aga takistab teemaga tegelemist Julgeolekunõukogus
oma naftahuvide tõttu Iraanis.
Jordaanias tegutseb tugev liikumine mässuliste toetuseks.
Üks sealne Moslemivennaskonna osa on seal juba kuid aktiivne olnud
ning tahab tekitada tüli Jordaania ja Iisraeli vahel
ning luua koalitsiooni Jordaania ja mässuliste vahel.
Egiptuses toetab Moslemivennaskond oma vennasparteid nii Gazas
kui Jordaanias.
Siin on üks oravaratas, kus kõik on omavahel seotud.
- Püüame seda segadust veidi veel laiendada.
Vaadates Jeemenit, ja al-Qaedat, mis on levinud ka Alzheeriasse,
siis millised tagajärjed võivad siit areneda?
- Bin Ladeni asemel juhib al-Qaedat Ayman al-Zawahiri.
Ta on saanud Araabia Kevadest inspiratsiooni.
Nad olid juba varem infiltreerunud kõigisse Põhja-Aafrika riikidesse -
Liibüas, Alzheerias, Marokos, Egiptuses.
Viimases on neil baasid Siinail, kust toimetatakse salarelvi Gazasse.
Nad on juurutanud end Gazas, Läänekaldal, Jordaanias, Iraagis
ning Süüriaski on al-Qaeda salgad.
Assad kasutab seda ära, väites, et ei taha al-Qaedale võimu anda,
ja leiab, et tal on õigus kaitsta Süüria rahvast al-Qaeda eest.
See on üks tema argumentidest.
Al-Qaeda on tõesti araabiamaades ulatuslikult kanda kinnitanud.
Jeemen on olnud huviorbiidis seoses soomlaste röövimisjuhtumiga,
mis toimus nn al-Qaeda hällis.
- Vaenupoolte ühine vaenlane on aga Iisrael.
Millised ohud varitsevad siin segaduses Iisraeli?
- Neid käsitlesime juba sügisel ja need pole muutunud.
Moslemivennaskond Egiptuses, Jordaanias, ehk ka Süürias,
ja selle liitlasena Türgi moodustavad ohufaktori eeldusel,
et Assadi valitsus langeb.
Nende põhieesmärk on sama, mis mässulistel.
Nende järgmiseks sihiks on hävitada regioonist sionistlik riik.
Assadi toetavatel shiiitidel Iraani juhtimisel
ja Hezbollah'l on samad eesmärgid.
Lisaks hoiatas Assad oma kindraleid atentaadikatse eest enda vastu.
Kui see peaks juhtuma või kaotatakse võim,
on armeel käsk viimase teona islami heaks
tulistada kõik massihävitusrelvadega varustatud raketid Iisraeli pihta.
- See on üsna karm stsenaarium.
Iisrael on olnud kõrvaltvaataja ega pole midagi kuhugi tulistanud,
ometi suunatakse agressioon nende vastu.
- See on olnud nii juba Assadi isast peale.
Kui nad 1967. a sõjas Golani kaotasid, teatas ta,
et tahab Iisraelilt kõike tagasi ja isegi kui nad seda saaksid,
on Iisrael siiski hävitatavate maade nimekirjas esimesel kohal.
Pole vahet, milline rühmitus Lähis-Idas valitseb,
nende kõigi peaeesmärk on kaotada regioonist Iisrael,
ja mingi veidra loogika järgi, vabastada Jeruusalem.
See situatsioon on endine.
- Pärast valimisi juhib Iisraeli tõenäoliselt Netanyahu valitsus.
Millised on Iisraeli võimalikud sammud lähitulevikus?
- Netanyahu on väga selge profiiliga juht.
Novembrikuiste Gaza sündmuste tõttu sattus ta Iisraelis kriitikatule alla,
kuna ei teostanud maaoperatsiooni.
Nüüd aga arvatakse, et see oli õige otsus.
Sel rindel on olnud rahulikum.
Kuid Hamas Gazas on endiselt ohufaktor.
Netanyahu on valmis võimaluseks,
et Hezbollah või Süüria võivad Iisraeli pommitama hakata.
Nad on tõstnud Golanil ja Liibanoni piiril märgatavalt
oma sõjalist valmisolekut ja raketitõrjevalmidust.
Kui valimised võidab Likudi-Beiteinu koalitsioon
ja Netanyahu jätkab automaatselt peaministrina
ning võib valida partnerid, kes toetavad tema poliitikat,
jätkavad nad korterite ehitust, mis on täiesti õige,
hoolimata sellest, mida maailm ütleb.
Neil on ka väga selge nägemus Iraani suhtes.
Kui olukord läheb teatud piirini, on nad rünnakuks valmis.
- Ütlesid, et Obama on pärast valimisi otsuseid muutnud.
Enne valimisi teatas ta valmidusest Iraani tuumatehaseid hävitada.
Nüüd näib, et Obama ei taha Netanyahuga eriti rääkidagi.
"Armastus" on nö maha jahtunud.
- Kui seal üldse kunagi mingit "armastust" on olnud.
Obama on paras egoist. Tema enesehinnang on üsna kõrge
ja ta ei taha kuulda, kuidas väikse juudiriigi peaminister
õpetab teda maailma võimsaima juhina oma asju ajama.
Suhtumine Iraani tuumaprogrammi on siiski hämmastav.
Nad pidasid vähemalt pool aastat madalamal diplomaatilisel tasandil
Iraaniga läbirääkimisi asja lahendamiseks.
Kui novembris selgus, et Obama jätkab presidendina,
otsustas Iraan, et nad ei pea milleski taganema,
kuna nägi, mis suunas Obama Lähis-Ida poliitika liigub.
Obama lülitas tagurpidikäigu sisse ja pigem taandub kõigest.
Iraani probleem on ainulaadne, kuna juba George Bush rõhutas
oma mõlemal ametiajal, et Iraan ei tohi saada tuumarelva.
Seda on pidevalt korranud ka välisministrid Condoleezza Rice
ja Hillary Clinton.
Äkitselt leidis Obama, et rahval on parem valmistuda
Iraani peatseks tuumakatseks.
See oli mõne päeva eest tema viimane sõnum.
- Viimastel kuudel on räägitud, et Iraan on tuumakatseks juba valmis.
Kas Iisraeli seisukohast on piir juba ületatud?
- Ma ei usu, et see veel päris möödas on.
Iraanil on ca 40 tuumaprogrammiga seotud tehast,
millest umbes kuus on mõeldud just tuumarelva arendamiseks.
Nende kõigi hävitamine korraga on Iisraelile üksinda üsna raske.
Nad suudaksid hävitada paar tehast
ja tuumaprogrammi mõne aasta võrra edasi lükata,
kuid sellel oleksid ettearvamatud tagajärjed Lähis-Ida poliitikale.
Kindlasti järgneksid vasturünnakud Süüriast,
Liibanonist, Gazast ja nad peaksid üksi sellele sõjategevusele vastama,
kui USA jätkab taandumist.
USA õhubaasid Pärsia ja Omaani lahes on olnud strateegiliseks ressursiks,
mille põhjal on saadud arendada võimalikke rünnakuplaane.
Obama suhtumist sellesse kõigesse on hetkel võimatu ennustada,
kui Iisrael peaks otsustama üksinda rünnata.
- Kas on võimalik stsenaarium, kus Ameerika taandudes
liigub asjade seis täielikult vastupidises suunas?
- See on võimalik; vähemalt selles suhtes,
et Iraan ja Süüria tunnevad end kindlamalt.
Kuna nad teavad, et neil on Venemaa ja Hiina näol Julgeolekunõukogus abi,
usuvad nad, ilmselt õigustatult, et ilma tuumarünnakuta
on nende tuumatehaseid võimatu hävitada;
ja Iisraeli-poolne tuumarünnak on võimatu.
Iisrael võib kasutada tuumarelva vasturünnakuks,
kuid mitte mingil juhul esimesena rünnates.
Selle taustal on Obama tegevus Lähis-Idas väga murettekitav,
eelkõige Iisraeli seisukohast.
- Kui USA on Iisraelile selga pööramas ning EL on Palestiina
ja asunduste küsimuses Iisraeli vastu ning annab PO-le raha,
näib Iisrael üsna üksinda olevat.
- Nii see on. Üldine arvamus arvestab ÜRO peasekretäri visiidiga regioonis,
kus ta väljendas muret Iisrael kavatsuse üle
ehitada oma elanikele kortereid E-1 piirkonda.
Kogu suhtumine, nagu oleks Iisrael muutunud Lähis-Idas
täiesti illegaalseks tegutsejaks, on väga murettekitav.
Uurisin üht Inglise veebilehte ja leidsin,
et paljudest Inglise kooliõpikutest on Lähis-Ida kaardilt kaotatud
Iisraeli nimi ja selle asemel on kirjas Palestiina.
Seda on võimatu mõista.
Brittide tegevus on mandaadi algusest peale
Iisraeli õiguste seisukohast väga küsitav olnud,
kuid see on juba uus antisemitism, mis paistab kasvavat kogu Euroopas.
- See on tõesti murettekitav.
Kui Assad kaotaks kõigest hoolimata võimu,
millised oleks selle tagajärjed? Mida teeks Moslemivennaskond?
- Esimene suur ülesanne on Süüria ülesehitamine.
Riik on varemeis.
Infrastruktuurid ja sisehaldus on tuginenud Assadi rezhiimil,
nüüd tuleks kõik reformida. See võib kahjuks tähendada nõiajahti.
Süüriat on juhtinud ca 3,5- miljoniline alaviidi islamirühm,
kelle käes on armee, politsei, julge- oleku- ja muud võimustruktuurid.
Islamimaades tavaline kättemaks oleks suunatud eelkõige neile.
Oma struktuuride ülesehitamine võtab mässulistel kindlasti aastaid.
Armee on hetkel viletsas vormis ja Iisrael on sõjaliselt väga tugev.
Alustatakse Iisraeli-vastase ideoloogilise propagandaga,
kuid taustal hõõgub edasi hävitamissoov.
- Golani peetakse poliitiliselt tundlikuks piirkonnaks.
See asub Süüria piiril.
Räägitakse turvatara ehitamisest ka selles piirkonnas.
Milliseid arenguid näed selles valdkonnas?
- Golan on olnud aastakümneid vaidlusküsimuseks,
vähemalt sellest peale, kui Iisrael selle 1967. a sõjas vallutas.
Süüria on väitnud, ja sama meelt on ka üldine rahvusvaheline arvamus,
et kui Iisrael loovutaks Golani,
võiks Iisraeli ja Süüria vahel valitseda rahu.
Golan oli Süüria valduses 1948-1967, 19 aastat.
Nad ehitasid sinna armeebaasid, ähvardasid Iisraeli oma kohaloluga
ja sõjaliselt tervet Põhja-Galilead.
Nad ei tahtnud rahu Iisraeliga ka siis, kui Golan nende käes oli.
1967. a sõja järel võeti Julgeoleku- nõukogus vastu resolutsioon nr 242,
mille järgi Iisrael peab saama tunnustatud ja turvalised piirid.
Kui Golanil valitseb Süüria, pole see Iisraeli jaoks kunagi turvaline.
Sama väheturvaline oleks ka Läänekalda kitsaim koht,
kui see kuuluks Palestiina riigile.
Asjadele tuleb mõelda kahest eri vaatenurgast -
Süüria ei vaja Golani, Iisrael aga vajab seda tingimata.
- Kui mõelda sellele, et Iisrael on endise Uudenmaa lääni suurune
ja mõnest kohast vaid 15 km lai,
ning teades rakettide lennuulatust, mida võib tulla pea igast suunast;
Vahemere suund on ehk ainus vähem ohtlik suund;
siis rünnata võidakse igalt poolt, kuna vaenlasi asub igas suunas.
- Nii see kahjuks on, et Iisraeli ümbritsevad vaenlased
juba iseseisvumisest peale ja isegi varem.
Selles mõttes on nende ainus toimiv poliitika
hoolitseda enda eest ise. Nad ei saa loota kellelegi välisele,
ei USA-le ega kellelegi teisele.
Nad peavad ise olema sõjaliselt piisavalt tugevad,
et oma olemasolu kindlustada.
Seepärast pidid nad rajama funktsioneeriva armee
ja hoolitsema selle pideva lahinguvalmiduse eest.
- Lõpuks sõltub nende julgeolek siiski Jumalast, kas pole?
- Ma juba ootasin seda küsimust. Muidugi on see nii.
Ilma Jumala ligiolu ja juhtimiseta oleks kogu riik endiselt hajali.
Jumal ilmutas prohveteeringute läbi, et rahvas naaseb omale maale
ja saab elada seal igavesti. Sellele tulebki loota.
Mida enam Iisraeli valitsus sellele loodab,
seda turvalisemates kätes nad on.
- Peame palvetama Iisraeli eest,
et Jumala saaks mõjutada otsustajaid, nii ministreid, presidenti
kui teisi võtmeisikuid.
Aitäh, Pekka, et aitasid arutada seda püssirohumaigulist teemat.
- Aitäh, head vaatajad!
Kohtume taas nelja nädala pärast!
Tõlge: Monika Jaaguri