Jeesuksen opetuslapsena.
Tähän sarjaan kuuluu monia erilaisia aiheita.
Varmasti sinäkin ystävä, joka tunnet Jeesuksen, -
henkilökohtaisena vapahtajana ja Herrana, haluat olla opetuslapsi.
Sitä minäkin varmaan halusin olla, -
saadessani yllättäin kutsun seurata Jeesusta.
Haluan tänään kertoa hetkestä, mikä liittyy tähän aiheeseemme, -
"onneni on olla Herraa lähellä."
Siitä hetkestä, kun tulimme vaimoni kanssa uskoon -
kansanlähetyksen tilaisuudessa.
Rukoilijat ja saarnaajat tuossa tilaisuudessa sanoivat, -
että me näytimme kaikkein onnellisimmalta siinä joukossa.
Ei olisi kyllä itse ajatellut niin.
Siellä oli 4-5 puhujaa, jotka puhuivat -
aina menneistä herätyksistä.
Siinä kesällä vietetyssä teltta tilaisuudessa, -
se teltan kansi, teltan kuori, -
oikein kohisi Pyhän Hengen kohinaa.
Meistä kaikki tuo tuntui aika oudolta.
Tämän ajan keskellä, tuollaista puhetta?
Ehdotin vaimolleni välillä tilaisuudesta pois lähtemistä.
Lähtökohta oli vähän erikoinen. Olimme helmikuussa, -
muutama kuukausi aikaisemmin, muuttaneet Tampereelta.
Olin ollut Tampereen kaupungilla puutarhurina.
Pääsin Helsingin kaupungille puutarha alalle töihin, -
eli puutarhuriksi puisto-osastolle.
Meillä ei ollut silloin tuttavia Helsingissä.
Ei omaisia, eikä ketään perheen jäseniä.
Meidän seurapiiri oli aika lailla suppea.
Vietimme aikamme lähes aina keskenämme.
Vaimoni kävi suurissa firmoissa, apuemäntänä.
Minä olin ryhtymässä puutarhuriksi.
Eräänä sunnuntai iltapäivänä sanoin vaimolleni: -
"Löytyisiköhän jostain joku hengellinen tilaisuus?"
Kuinka ollakaan, meille oli tullut kaupungin ilmaisjakelulehti.
Emme olleet tilanneet vielä muita lehtiä. Olimme vasta muuttaneet.
Vaimoni odotti silloin lasta. Hän ei ollut työmaailmassa.
Lapsen syntymän jälkeen hän jäi kotiäidiksi.
Takaisin siihen tilanteeseen, siihen lehteen, jossa oli -
ilmoitus jäähallin lähellä pidettävästä telttatilaisuudesta.
Siinä lähellä oli joku Auroran kenttä, vai mikä lieneekään.
Muistan paikan, en nimeä.
Siinä oli ennenkin pidetty kansanlähetyksen telttoja.
Sinne me sitten pääsimme menemään.
Se olikin Jumalan kutsu.
Siellä kysyttiin, että jos joku haluaa antaa elämänsä Herralle, Jeesukselle.
Se kutsu oli kolmannella kerralla sellainen, -
että tajusimme lähteä seuraamaan Jeesusta.
Ajattele, mikä ilmapiirinmuutos tapahtui ennen sitä kysymystä.
Istuimme siellä ja puhuimme kesken pois lähtemisestä, -
koska nämä jutut eivät olleet kiinnostavia, eivätkä nykypäivää.
No, nyt sitten me olimme onnellisimpien näköisiä koko joukosta?
Kymmenien ihmisten joukossa?
Sen jälkeen alkoi kansanlähetyksen rukouspiiri, perhepiiri, -
samanikäisille pareille, pienille perheille.
Siinä yhteydessä uskomme lähti kasvamaan.
Rukoilimme ja tutkimme Raamattua niissä piireissä.
Opimme siinä puolisoni kanssa uutta käytäntöä, -
sitä opetuslapseutta.
No entäs sitten? Kun se oli näin käynyt, että...
Minulle Jumala oli ennalta jo puhunut.
E.G. Gulin aikanaan julisti Kallion kirkossa.
Siellä sain kutsun, ja Jumala puhui minulle, että minusta tulee pappi.
Olin ihan eri mieltä. Ajattelin että puutarha-ala on minun alani.
Aina pienestä pitäen, luomakunta oli se paras paikka.
Ihailin kukkia ja koko luomakuntaa.
"Katselkaa kedon kukkia, taivaan lintuja."
Ajatusmaailmani ja käytökseni lähtivät luonnostaan siihen suuntaan.
Herätykseen ja uskoontulo muuttivat koko rakennelman.
Tampereen puisto -osastolta, kaupungin työntekijänä, -
olin halunnut hortonomikoulutusta, puutarhaopistoa varten, -
sellaista työtodistusta, millä pääsisi sisälle sinne opistoon.
Halusin myös saada työkokemusta toisesta kaupungista.
Puutarhurin ammatti on käytännön ammatti, -
ja siksi työkokemus on tärkeää, kun haluaa edetä uralla.
Kauniit puistot Tampereella ja Helsingissä -
lisäävät viihtyisyyttä ja asuinmukavuutta monissa paikoissa.
Sinänsä erittäin tärkeää pitää yllä näitä puistoja.
Kuitenkaan nyt en pistänytkään enää papereitani puutarhaopistoon -
vaan teologiseen tiedekuntaan.
Olin jo aikanaan päässyt ylioppilaaksi -
Nokian yhteiskoulusta.
Kun aloitin opiskelun siellä, usko alkoi näivettyä.
2 vuoden jälkeen olin sitä mieltä, -
että seuraava ammatti on ilmeisesti kuitenkin puutarha-ala.
Ajattelin kuitenkin saattaa päätökseen teologian kandidaatin paperit, -
kun olin jo käyttänyt 2 vuotta tuohon opiskeluun.
Niin siinä kuitenkin kävi, -
että kirkkososiologia oli minulla se opintojen pääaihe.
Kortekangas, joka silloin oli professorina, sanoi:
"Kuule Oiva, menisitkö analysoimaan metodistipapin saarnaa?"
Kyllä minä sen tein.
Siinä puheessaan tuo metodistipastori sanoi: -
"Siellä Pietari sanoi opetuslapsille: -
'Kun kerran Jeesus on kuollut, niin lähdetään kalaan.'"
Olisiko ihan tarkoittanut, että vanhaan ammattiin?
Sen jälkeen minä itkin koko saarnan ajan.
Metodistipastori näki saarnan jälkeen itkevän miehen.
Hänelle sitten toimitinkin tuon kandidaatin kirjan, opinnäytetyön -
"Metodistikirkon koostumus ja kehitys."
Lyhyellä aikavälillä tein tuon gradun.
Arvostin sitä, että Jumala käytti häntä.
Niin minusta sitten kuitenkin tuli hengellisen työn tekijä, -
kylväjä, kylvämään Jumalan sanaa, -
ja hoitamaan niitä kasvatuksia, mitä Jumalan sanasta oli alkanut kasvaa.
Puutarhurina vähän eri tavalla, kylväjänä vähän eri tavalla.
Mutta se teema "onnellisuus."
Se ei oikein siinä opiskeluvaiheessa tullut eläväksi -
vaikka usko kasvoi.
Vaimoni oli yhtä lailla etsivällä paikalla.
Pienokainen syntyi todellakin.
Olin vartiokylän seurakunnassa ensimmäisessä papin paikassa.
Muistan vielä erään sellaisen tilanteen, kun oli käyty saunassa.
Siinä sitten makoilin sohvalla, tyyny pään alusena, ja sanoin: -
"On niin kevyt ja vapaa olo. Onkohan se tällaista sitten, -
kun on saanut syntinsä anteeksi. Voisiko se olla näin vapaa se olo?"
Voi hyvänen aika. Höpö höpö.
Näinkin voi valmistunut pappi ymmärtää asioita.
Että saunasta tulon vapaus on -
samanlaista kuin syntien anteeksiantamuksen vapaus.
Onnellisuutta hyvin vajavaisessa muodossa, -
niin kuin ihminen monesti sitä onnea etsii.
Pieni lepohetki saunan jälkeen.
Yksi pieni hetki onnellisuutta.
Sitten tuli tilanteita, missä Jumala herätteli minua, -
tekemään papin työtä oikealla tavalla.
Se oli Kyyjärvellä. Muistan sellaisia hetkiä, kun tuntui, -
että kuoleman henki tuntui välillä vierailevan kodissamme.
Sanoinkin vaimolle, että kyllähän ihmisiä on kuollut, -
niitäkin joita olen haudannut, ihan vaan yllättäin, -
kun on tullut joku sairaskohtaus, ja kuolema on tullut.
Tuntui kuin tässä lähellä, kodissamme, olisi jotain saman henkistä.
No, sillä kertaa se tilanne meni ohitse.
Erään kerran oli seuraava päivä, ei voi sanoa että raskas -
mutta oli monia peräkkäisiä tilanteita, joissa piti olla skarppina, -
eli ymmärtää ja toimia mahdollisimman hyvin.
Yksi lapsistamme sattui olemaan kuumeessa ja yski paljon.
Hän eli samassa huoneessa meidän kanssamme.
Sanoin vaimolle, että nyt ei kyllä huominen päivä näytä hyvältä.
Lapsen sairastelun vuoksi menin perimmäiseen kammariin -
ns. piispan kammariin. Se oli Kyyjärven pappilan -
perimmäinen huone, suuren olohuoneen takana.
Pappiloissa on usein näitä tiloja enemmän kuin normi omakotitaloissa.
Siinä kun olen nukahtamassa, kuulen sanat:
"Toimita talosi. Sinulla on kaksi viikkoa aikaa."
Ajattelin, että olen niin terve mies, että tämä on pelkkää kuvittelua.
Ei tässä ole mitään hätää. Kaikki on hyvin.
Kuitenkin muutaman minuutin perästä, kuulin uudelleen -
ystävällisen miesäänen: "Toimita talosi.-
Sinulla on kaksi viikkoa aikaa. "
Kuule ystävä. Se kaksi viikkoa oli parannuksenteon aikaa.
Ei ainoastaan perheenjäsenten kesken.
Ei ainoastaan työtovereiden kesken.
Vaan, jopa entisen seurakunnan seurakuntatalon vihkiäisissä, -
sanoin parille työtoverille: -
"Mennään vähän sivuun tästä kahvijonosta.
Mun pitäisi jutella sun kanssa." Molempien kanssa.
Pyysin anteeksi. He pyysivät. Ja tuli täysi anteeksiantamus.
Mutta et tiedä, kuinka onnellisuus lisääntyi -
vaikka oli jo melkein aloitettu hautajaisvalmistelut.
Jos Jumala sanoo, että on kaksi viikkoa aikaa, -
Hän voi olla jo kutsumassa sinua taivaaseen.
Nimittäin ihmisen työt voivat olla tehdyt valmiiksi, -
vaikka tuntuu, että ne ovat vasta alussa.
Lähes 300 ihmistä haudanneena, olen monta kertaa nähnyt sen, -
kun omaiset sanovat, että läheinen kuoli aivan liian varhain.
Vielä olisi ollut monta kymmentä vuotta aikaa elää.
Kuitenkin lähtö oli Jumalan päätös.
Juuri niin kuin puutarhuri voi ottaa sen yhden oksan, -
nupulla olevan oksan, tai sellaisen joka on parhaassa kukassa, -
tai juuri tulossa parhaaseen kukkaan. Niin kuin joku nuorena kuollut.
Taivaan Isä puutarhurina hoiti sitä viinipuutakin, -
ja karsi pois oksia tai oksan osia, jotka eivät kantaneet hedelmää.
Tai oksia, jotka olivat jo kantaneet tarpeeksi. Ystävä rakas, tämä, -
"onneni on olla Herraa lähellä," tulikin vaikean kautta.
Näitä elämän vaiheita, jolloin...
sanotaan näin, että vaimoni ensimmäinen synnytys oli vaikea.
Olin osallistunut synnytys- koulutukseen ja sain olla mukana.
Lapsi ei ääntänyt heti.
Kaulan ympärillä oli napanuora.
Kokenut kätilö, heti pään synnyttyä, katkaisi napanuoran.
Sitä syntyvän ääntä ei kuitenkaan tullutkaan.
Toimekas kätilö, monen lapsen äiti, otti lapsen nilkoista kiinni, -
roikotti ja läpsäytti lasta pepulle.
Saman tien tuli ääni.
Herra varjeli vaimon, jota lääkäri oli kieltänyt -
ponnistamasta yli voimien,-
koska vaarana voisi olla aivoverenvuoto.
Väsyneenä, pitkän synnytyksen loppupäässä, -
terveys meinasi pettää.
Vaimo jäi kuitenkin henkiin, ja lapsi äänteli.
Se onnellisuus oli jotakin ainutkertaista. Uutta elämää.
Vaimo palautui nopeasti.
Hänen kasvonsa olivat onnelliset, kun hän näki lapsen ja kuuli äänen.
Monenlaisia onnen hetkiä, -
toisten lasten kohdalla erilaisia syntymäpäiviä.
Se Herran läsnäolo.
Kun tuli Hengen uudistus kirkossa, -
niin siinä oli tämmöinen ylistyksen tuleminen.
Lastemme kasvaessa, huomasimme heidän olevan hyvin musikaalisia.
Kolme peräkkäistä lastamme harrastivat soittamista.
Päivittäin saimme kuunnella piano musiikkia kodissamme.
Vaimon suvussa oli 200 vuoden aikana ollut 19 kanttoria.
Vanhin lapsistamme opiskeli kanttoriksi.
Hän ehti kuitenkin olla vain harjoittelemassa, -
kun jo musiikkiala vei eteenpäin, jopa lähetystyöhön asti.
Musiikin läsnäolo kotonamme tuotti kauneutta, -
onnellisuutta.
Aloimme ylistää elävää Jumalaa.
Ylistettiin Herraa Jeesusta Kristusta.
Kädet nousivat kohti taivaita.
Oli karkeloa. Hengen vapautta.
Se onnellisuus alkoi olla Jumalan läsnäoloa.
Monissa eri tilaisuuksissa, kun ihmisiä tuli uskoon,-
näki heidän erilaisuuden.
Muistan erään Alfa-kurssin ja iäkkään syöpäsairaan miehen, -
josta sanottiin ettei hän elä enää kauan.
Hän oli, ilmeisesti Jumalaa etsien, halunnut tulla mukaan -
kuulemaan Jumalan sanaa ja opetusta.
Muistan hänen olemuksensa.
Jaksanko olla? Jaksanko olla? Voi että.
Se oli niin mieliinpainuvan vaikeaa se hänen jaksamisensa.
Siinä oli sellainen eteishuone, jossa oli välillä esirukousta.
Kerroin hänelle mahdollisuudesta saada esirukousta.
Hän otti Herran Jeesuksen Kristuksen elämänsä Herraksi.
Teki parannusta, niinkuin syntinen tekee.
Kuinka tämä Alfa-kurssin opiskelija muuttuikaan.
Oli mukana toisten kanssa. Mitkä elinvoimat. Mikä persoonan muutos.
Onnellisuus lähestyä elämän loppua Herran kanssa.
Se näkyi hänestä.
Toinen tapaus rukouspiirissä, missä oli 4-5 ihmistä.
Muistin sieltä entuudestaan erään iäkkäämmän naisihmisen.
Kuinka hän oli aina niin masentunut.
Jaksoiko oikein paljon kuunnellakaan.
Miten tulin kysyneeksi siinä Pyhän Hengen läsnäolossa: -
'Oletko sinä koskaan kenenkään kuullen -
pyytänyt, että Jeesus pelastaisi sinut, -
tulisi sinun Herraksesi?"
Ei hän ollut koskaan sitä niin pyytänyt.
Ystävä, se oli merkillistä.
Hän oli halukas rukoilemaan kanssani.
Rukoilimme yhdessä siinä.
Kaikki ihmettelimme, kuinka hänen olemuksensa terästäytyi.
Uusi luomus. Se onnellisuus näkyi heti.
Ystävä, monella on uskon elämän alussa sellainen kihlausaika.
Jeesus antaa lahjana sen kokemuksen, -
että ihminen saa tuntea olevansa Jeesuksen oma.
Elämän kirjaan taivaassa on kirjoitettu: -
"Tämän Jeesus on pelastanut." Se merkitään sinne kirjoihin.
Mutta mitenkä tuo onnellisuus voisi säilyä uskon kasvun myötä?
En koskaan varmaan lopeta, -
niin kauan kuin minulla on aikaa täällä maan päällä.
Kehoitan uudestaan ja uudestaan, -
jos tiedät jonkun ystävän jonka kanssa voisit yhdessä rukoilla, -
käsitellä yhdessä niitä kysymyksiä, -
mitä liittyy uskon elämään ja Jumala suhteeseen.
Jos et tunne Jeesusta vielä syvemmin, niin sitten voisit -
vaikka keskustellen päästä eteenpäin.
Sillä missä 2 tai 3 on koolla Jeesuksen nimessä, -
Hän on itse siinä läsnä.
Se on oikein Sanan lupaus, ja sen on moni kokenut.
Ei tule kotona itsekseen rukoiltua yhtä syvällisiä, -
saman sisältöisiä rukouksia kuin kahdestaan tai kolmestaan.
Jumalan Henki alkaa johtaa syvemmälle molempien -
tai kaikkien kolmen rukousta. Olen monesti sen kokenut ja tiedän, -
että Herran läsnäolon kokeminen pienessä ryhmässä tai seurakunnassa
on se, mitä ihminen syvimmältä kaipaa.
Voipa käydä niin... Kun Jumala armossaan kerran voiteli minua.
En ole mikään voimallinen rukoilija, -
vaikka olen saanut pitää paljon esirukouksia -
kohta 50 vuoden aikana.
Kun tullaan tähän tilanteeseen, -
että ihmisen sisin on avoin elävälle Jumalalle, -
ja Jumala saakin johtaa sen henkensä kautta syvemmälle ja syvemmälle, -
voi syntyä työnäkyjä, ymmärrystä mitä pitäisi seuraavaksi tehdä.
Itsekin sain tällä tavoin näyn lähteä Lappeenrannan ympäristöön, -
seurakuntiin, esirukoilemaan, rukousryhmiä kohtaamaan.
Yhdenkin pienen ryhmän kanssa kolmestaan rukoiltiin, -
niin Herra antoi ilmestyksen, mitä pitäisi lähteä tekemään.
Kahden-kolmen ihmisen rukouspiirit olisi yksi osa Suomen herätystä.
Siksi kehotan siihen.
Muutama kuukausi sitten koin, että minun tuli rukoilla -
eri maakuntien puolesta. Jumalan Henki voiteli ja -
antoi voiman rukoilla monta tuntia päivässä.
Pyysin viimeisinä päivinä, että Herra laskisi kirkkautensa, -
jonnekin Etelä-Pohjanmaalle, jonnekin Pohjois-Karjalaan, -
jonnekin Lappiin, jonnekin Ahvenanmaalle, joka puolelle.
Etpä voi kuvitella, mitä tapahtui.
Minun kotiini tuli se Jumalan kirkkaus moneksi päiväksi.
Menin huoneesta toiseen ja ihmettelin: -
"Voi hyvänen aika, mikä Herran läsnäolo"
Jeesus kehottaa meitä sulkemaan oven ja rukoilemaan Isää, -
joka on salassa, ja joka maksaa meille palkan.
Näin ystävä, tuo Herran läsnäolo voi tulla, toisten kanssa yhdessä -
tai rukoillen: "Lähetä Herra kirkkautesi."
Aamen.
Tekstitys: Kristal Valtanen