ISRAELILAISTEN ELÄMÄÄ SODAN KESKELLÄ
HAMASIN JULMUUDET, OSA 2
SISÄLTÖVAROITUS: VÄKIVALTAISTA KUVASTOA
Kuljemme raskain sydämin -
katsomaan hiljaista todistajaa, -
tätä kauhua, -
joka ei voi muuta kuin muistuttaa meitä -
holokaustista, shoasta.
Olemme nyt menossa katsomaan sitä, ja jos olen rehellinen, -
sydämeni on surusta raskas.
Olemme täällä dokumentoimassa mutta myös -
tuomassa elämää ja lohtua tälle alueelle, -
joka on Israelin leipäkori.
Paikka on edelleen kaunis, mutta silti -
paikka, jossa tapahtui sanomaton rikos ihmiskuntaa vastaan.
Tänne Hamas tunkeutui 7. lokakuuta.
KUNNANJOHTAJA
Tässä oli Ofir Libsteinin koti.
Ofir oli Sha'ar HaNegevin kunnanjohtaja.
Hän oli paitsi tämän yhteisön johtaja myös esimerkillinen mies.
Hän uskoi rauhaan ja toimi sen eteen.
Hän uskoi, että Erezin risteys voi olla uusi Piilaakso.
Tänne voisi tulla töihin, ei vain pelloille. Teknologiayrityksiin.
Hän uskoi paremman tulevaisuuden rakentamiseen.
Ofir tapasi sanoa, että tästä 95 % on taivasta ja 5 % helvettiä, -
mutta teemme siitä sataprosenttisesti taivasta.
Jos kysyisi täällä 7. lokakuuta olleilta, -
he sanoisivat, että tästä tuli sataprosenttisesti helvetti.
Mutta heistä valtaosa aikoo tehdä tästä taas taivaan.
Ofir lähti kotoaan noin kello 7 kohti asevarastoa.
Kierroksemme alkoi sieltä.
Hän yritti saada aseen ja onnistuikin siinä.
Hänellä oli ase löydettäessä. Hän sai häädetyksi kaksi terroristia.
Hän pääsi lähelle kotiaan. Näette vihreän pylvään.
Siinä hän kohtasi terroristin, joka ampui hänet.
Hänen ruumiinsa löytyi tuosta. Alle 30 metriä kotoaan.
Sinä päivänä, 7. lokakuuta Vered, Ofirin vaimo, menetti aviomiehensä -
ja poikansa Nitzanin. Näemme hänen talonsa myöhemmin.
Vered menetti äitinsä Bilhan. Ohitimme talon.
Bilha ammuttiin kuistille hoitajansa kanssa.
Bilha menetti myös veljenpoikansa Nettan.
Netta asui tyttöystävänsä kanssa. Asuntoon heitettiin kolme kranaattia.
Ensimmäiset hän sai heitetyksi ulos.
Kolmannen päälle hän heittäytyi. Se pelasti tyttöystävän.
Tämä piileskeli sängyn alla pojan ruumiinkappaleiden vieressä.
Tämä oli yksi perhe. Yksi päivä.
Kuulette tarinoista vain murto-osan. Ikävä kyllä niitä on niin paljon.
Näette talojen seinissä merkintöjä.
Jokainen rakennus piti tarkastaa, sillä ruumiisiin oli viritetty pommeja.
Lasten reppuihin oli pantu räjähteitä.
Löysimme lasten pinkin repun, jossa oli 7 kiloa räjähteitä.
Tiimeillä oli valtava työ. He menivät talosta taloon. Neljä tiimiä.
Ja Kfar Aza on vain yksi 22:sta. Jokainen rakennus tarkastettiin.
Ympyrä ja piste tarkoittaa, että sisällä oli vähintään yksi ruumis.
Näette myös Zakan tarroja, sininen teksti valkoisella pohjalla.
Zaka oli täällä viikkoja siivoamassa taloja verestä ja ruumiinkappaleista.
Piti yrittää selvittää, mitä oli tapahtunut.
Ruumiit olivat kamalassa kunnossa. Piti kerätä kaikki haudattavaksi.
Täällä leijui kuoleman haju. Piti kerätä ihmisjäänteitä patjoista ja sohvista, -
jotta uhrit voitiin tunnistaa ja haudata.
Se oli tilanne täällä.
Se on jyrkässä ristiriidassa sen kanssa, -
miten kaunista ja rauhallista täällä on.
Tuntuu absurdilta sanoa se. Nyt on hiljaista, -
mutta kuulette varmasti kopterien, hävittäjien ja tykkien ääniä.
Kutsumme sitä sodan sinfoniaksi.
Näette talot ja hävityksen. Silti voitte kuvitella, miten kaunista täällä oli.
Lapset kirmailivat ympäriinsä. Kaikki tunsivat kaikki. Ovet olivat aina auki.
Haluan kertoa, mitä tässä talossa tapahtui.
Tämä on Itamarin perheen koti.
Tässä talossa Raz Itamari, läheinen ystäväni, kasvoi.
Ja tässä talossa hänen molemmat vanhempansa, Lili ja Ram, murhattiin.
He olivat pommisuojassa.
Se oli joskus Razin huone. Seinät olivat pinkit.
Voitte kuvitella, miltä se näyttää nyt.
Hänen isänsä omisti aseen. Hän tyhjensi molemmat lippaat.
Pommisuojan ovessa on luodinreikiä sisältä ja ulkoa.
Hän yritti vastustaa heitä, turhaan.
Yhteys häneen katkesi puolilta päivin.
Äiti lähetti sitä ennen viestin, että isää oli ammuttu.
Emme tiedä, ketä ammuttiin ensin, -
ja ammuttiinko heidät kuoliaaksi vai poltettiinko evältä.
Ruumiiden tunnistamisessa kesti kolme viikkoa.
Ensin tuli tieto isästä, sitten äidistä.
Tieto äidistä tuli ystäväni 26. syntymäpäivän aattona.
Että sellainen syntymäpäivälahja.
Tarina ei ole edes minun, mutta se on lähellä sydäntäni.
Lokakuun 7. päivän julmuudet koskettavat kaikkia israelilaisia, -
sillä kaikki tietävät jonkun. Ne ovat koskettaneet juutalaisia kaikkialla.
Asian pitäisi liikuttaa maailmaa, -
sillä en halua elää maailmassa, jossa tämä käy laatuun -
ja ihmiset katsovat vierestä tai tukevat sitä. Tämä ei käy laatuun.
Täällä vallitsi tulitauko 6. lokakuuta, ja 7. lokakuuta Hamas rikkoi sen.
Raiskauksia, seksuaalista väkivaltaa, mestauksia, silpomisia.
Käsiä sidottiin selän taakse nippusiteillä -
viattomilta, rauhaan pyrkiviltä siviileiltä, jotka elivät elämäänsä -
Gazan tuntumassa, koska he uskoivat rauhaan.
Heidät teurastettiin koteihinsa, naiset, vanhukset, lapset. Kaikki.
Siitä on nyt 90 päivää, ja Gazassa on edelleen 129 panttivankia.
Heidät pitää saada takaisin.
Maailman täytyy nähdä, mitä täällä tapahtui.
Tätä ei voi edes alkaa ymmärtää ruutujen, kameran -
tai tarinoiden välityksellä.
Te olette täällä nyt. Näette ja tunnette. Tämä ei käy laatuun.
Monia taloja on palanut.
On kuin kävelisi elävään kuoleman ja tuhon museoon. Mennään.
Joka asunnossa asui 1―2 ihmistä. Makuuhuone oli samalla pommisuoja.
Pieni olohuone, keittiö, kylppäri ja puutarha.
Tämä on harvoja paikkoja, jossa voi nähdä, miten kaunista täällä oli.
Jos kysyisi asukkailta, he sanoisivat, että tämä oli kibbutsin kaunein alue.
He kilpailivat siitä, kenen puutarha oli kaunein.
Kibbutsi jakoi rahaa puutarhojen somistamiseen.
Lähes kaikki täällä silloin olleet asukkaat joko murhattiin tai siepattiin.
Näemme pian tunkeutumispisteet. Olemme lähellä Gazan rajaa -
ja kibbutsin takaporttia, mistä suurin osa tuli.
Siksi tuho täällä on niin valtaisa.
Voitte kävellä hieman, mutta älkää menkö taloihin.
Punainen kirjoitus merkitsee ruumiita, keltainen siepattuja.
Minkä ikäisiä täällä asui? - He olivat 20―30-vuotiaita.
Täällä asui seuraava sukupolvi.
Tämä koko alue on kuin yhtä Jad Vashemia, -
kuin holokaustin muistomerkki.
Mietin, miten tämä raakalaismainen peto -
jahtasi nuorta sukupolvea.
Se jahtasi nuoria Nova-festivaaleilla -
ja se jahtasi nuoria täällä kibbutsilla.
Tämä oli seuraavan sukupolven asuinalue, -
kibbutsin asukkaiden uusi polvi.
Tarkoitus oli hävittää nuori sukupolvi.
Ja uskon, että tämän saman asian vuoksi -
uhreilta silvottiin lisääntymiselimet.
Tässä kaikessa oli sanoma.
Sanoma oli, ettei haluta yhdenkään juutalaisen elävän, lisääntyvän -
tai olevan olemassa. Kansanmurhan sanoma.
Olen siis Dean Elsounne, Israelin poliisin tiedottaja.
Työni on puhua sanoja. Maia ja minä puhumme usein siitä, -
että olemme eläneet lokakuun 7. päivän yhä uudelleen.
Ja minun pitää keksiä uusia sanoja ja tapoja, -
sillä kaikki täällä käyvät eivät ole israelilaisia ja juutalaisia.
Israelissa on sana hasbara, "selittää". Haluan heittää sen sanan ikkunasta.
Se, mitä olemme tehneet, ei ole ollut hasbaraa.
Meidän on pitänyt seistä siepattujen kotien edessä.
Ihmiset täällä heräsivät sapattina, ja heidän maailmansa kääntyi ylösalaisin.
Hamas-terroristit tulivat ja raahasivat heidät Gazaan.
Vanhemmat menettivät lapsiaan.
Lapset menettivät isiään ja äitejään.
En edes tiedä, mistä aloittaa, mitä näinä kolmena kuuna on tapahtunut.
Tapahtumat sulautuvat yhteen. Aika menettää merkityksensä.
Olen vienyt lehdistöä Shuraan, jonne ruumiit kootaan.
Siellä puolustusvoimat tunnistaa sotilaita ja poliisi siviilejä.
Siviilit eivät tulleet ruumispusseissa kokonaisina, -
vaan pienissä muovipusseissa.
Tuli pää, jossa törrötti kirves, silpoutunut käsi.
Niin pahasti hiiltyneitä ruumiita, -
että ne piti tunnistaa tietokonetomografialla.
Kaksi selkärankaa oli sulanut kiinni toisiinsa. Vanhempi puristi taaperoaan.
Minun ja Maian tehtävä, meidän kaikkien tehtävä -
on ollut vakuuttaa maailmalle, että tämä oikeasti tapahtui. Miksi?
Hamas tuli tänne ja kuvasi kameroillaan tekonsa.
Hamas lausui heti kättelyssä, että tämä oli vasta harjoitus.
Ja täällä me olemme 90 päivää myöhemmin.
En voi antaa teille hajua, joka leijaili täällä, jäi nenäämme ja tukehdutti.
Se jäi takaraivoomme. Piti riisua vaatteet, ennen kuin meni kotiin.
En voi välittää teille vanhempien pelkoa kibbutsin toisella laidalla, -
kun heidän lapsensa olivat täällä ja mitä lapsille tapahtui. Kunpa voisin.
Haluan antaa teille kaikki mahdolliset työkalut, -
jotta pystytte tekemään työnne paremmin.
Tunnen Emilyn veljen.
Olen tuntenut siitä asti, kun muutin Israeliin.
Tämä oli henkilökohtaista.
Tunsipa jonkun kibbutsilta tai ei, lokakuun 7. päivä kosketti.
Se kosketti kaikkia. Se kosketti perhettäni Amerikassa.
He lukivat viestejä ja katsoivat uutisia koko yön.
Iskut tapahtuivat täällä. Ne tunnettiin siellä. He eivät halunneet lähteä kotoa.
Meillä kaikilla on tarkoitus tässä sodassa. Kaverimme ovat Gazassa.
He ovat pitämässä lupausta "ei ikinä enää".
Washingtonissa Israel-tukimarssilla oli nainen, -
joka kantoi kahta kuvaa. Toisessa oli iäkäs rouva.
Nainen sanoi: "Mummi, holokaustin selviytyjä. Hän on sankarini."
Toisessa oli veli armeijan puvussa "Uusi sankarini.
Hän on Gazassa.
Mummi sanoi: 'Ei ikinä enää.' Veli on pitämässä tuota lupausta."
"Ei ikinä enää" on nyt.
Sotilaamme taistelevat taistelukengissä, -
mutta te ette ole yhtään vähempiarvoisia.
Teillä on tärkeä tehtävä herättää maailma.
Emily odottaa pääsyä Gazasta. Hänen äitinsä oli täällä äsken.
Puhuimme hänen tyttärestään. Hän ei halua edes ajatella, -
mitä tyttärelle juuri nyt tapahtuu.
Ja se on vain hän, vain tämä kibbutsi 22:sta, -
puhumattakaan musiikkifestareista, joilla lähes 400 ihmistä kuoli.
Heidät teurastettiin.
Siellä 17 poliisia kuoli yrittäessään pelastaa ihmisiä.
He halusivat epäitsekkäästi auttaa nuoria pois.
Lisäksi 59 poliisia kuoli.
He antoivat henkensä, jotta toiset jäisivät eloon.
Voisin puhua päiväkausia.
Ihan totta.
Ruumiista Shurassa, mediasta, täällä käyvistä ihmisistä, -
täällä asuneista perheistä.
Meille on sanottu kaikenlaista. "Tämä oli vastarinta."
Mitä 10-kuinen vauva teki 10 kuukauden elämänsä aikana -
joutuakseen Hamasin uhriksi vastarinnan nimissä?
Vauva, 10-kuinen.
Mitä festareilla olleet naiset tekivät, jotta heiltä piti silpoa rinnat, -
ja miehiltä sukuelimet, samalla kuin kaikki videoitiin?
Ihmisiä poltettiin elävältä.
Raskaana olevilta avattiin vatsa. Tapahtui todella sairaita asioita.
Tämä ei ole Netflix-sarja tai uutisohjelma. Tämä on todellisuutta.
Tämän täytyisi tuntua Auschwitzilta. Teidän ei pitäisi pystyä hengittämään.
Tässä on verta maassa. Ihmiset pakenivat henkensä edestä.
En pidä vertauksesta holokaustiin, mutta tämä oli...
Ihmisiä poltettiin elävältä. Lapsia tapettiin.
Gazassa 129 ihmistä odottaa vapautta.
Neljä muuta on odottanut siellä vuosia. He ovat luultavasti jo kuolleet.
Tämä ei ole uskontojen sota -
eikä juutalaisten tai israelilaisten ja palestiinalaisten sota.
Tässä on maailma, ihmiskunta terrorismia vastaan.
Hamas hyökkäsi meidän kaikkien kimppuun.
Minä ja Maia elämme lokakuun 7:ttä päivää edelleen.
Tuomme tänne monta ryhmää päivässä.
Olemme emotionaalisesti kiinni perheissä ja oikeudentunnossa.
Siksi olette täällä. Teillä on nyt velvollisuus kertoa, mitä näitte.
En voi antaa teille tunteita ja kaikkia sanoja ja selityksiä, -
mutta kun näin erään isän Melfasimissa tässä lähellä -
kotinsa valvontakameroissa, kun terroristit tunkeutuivat.
Hän vei kaksi poikaansa pommisuojaan.
Terroristit heittivät sinne kranaatin. Isä hyppäsi kranaatin päälle.
En pysty välittämään teille, miltä pojista tuntui, kun he juoksivat ulos -
kasvot isänsä veressä.
He menivät keittiöön ja istuivat siellä.
Terroristi käveli jääkaapille, alkoi juoda kokista ja käski poikien vaieta.
Miten sen selittää? Se oli vihaa ja pahuutta.
Pojat juoksivat ulos talosta. Myöhemmin äiti palasi -
ja näki miehensä lattialla kappaleina.
Yksi tarina, yksi kibbutsi, yksi talo.
Hamas tuli ilmasta ja maitse lava-autoilla.
Lavalla oli 50 kaliiberin konekivääri. Patruunat ovat näin suuria.
Osuessaan ne repivät ihmisistä raajoja irti.
Kun ensihoitajat ja Zaka tulivat ensimmäisinä tunteina -
hakemaan haavoittuneita ja kuolleita, hekin joutuivat uhreiksi.
Ruumiiden alla oli painelevyjä.
Kun pelastajat tulivat viemään jonkun sairaalaan -
tai hakemaan ruumiin, hekin kuolivat.
Shulassa, jonne ruumiita vietiin, oli päivittäin hälytyksiä ja piti poistua.
Pommiryhmä tuli. Ruumiiseen oli työnnetty kranaatti.
Ja jos voin kertoa yhden asian...
Emily tulee kotiin.
Hamas hävitetään.
Maailma tulee tietämään, mitä merkitsee "am Israel chai".
Se, että me yhdistymme ja te olette täällä, on sitä.
Se on sitä, kun kaikki osoittavat tukensa, jakavat aterioita sotilaille, -
antavat lahjoituksia ja tukevat mediassa ja somessa.
Tämä kertoo sitkeydestämme ei lopustamme.
Kuten Dean sanoi, tämä ei ole tarumme loppu.
Tämä on tarina alustamme -
ja sitkeydestämme.
Juuri niin Raamattu sanoo. Jer. 30:ssä sanotaan, -
että tämä on Jaakobin ahdistuksen aikaa, -
mutta hän on siitä pelastuva -
eivätkä muukalaiset orjuuta häntä enää -
eikä maassa ole enää kauhua.
Juuri näin uskon.
Uskon, että vihollinen meni liian pitkälle, -
liian pitkälle, -
ja nyt on aika israelilaisten herätä siihen, -
että meidän pitää olla yhtä toistemme kanssa ja Hänen kanssaan, -
joka toi meidät takaisin tähän maahan, Israelin Jumala, -
ja joka puolustaa meitä, -
sillä Hän puolustaa pyhää nimeään.
Maia ja Dean tuskin ovat ainoita, joille aika pysähtyi.
Lokakuun 7. päivä tulee seuraamaan meitä läpi historian -
ja historian loppuun asti.
Mutta Raamattu sanoo Jes. 34:ssä, että Herralla on koston päivä -
Siioniin kohdistuvan vihan ja vihamielisyyden takia.
Monet sanovat, että kohteena oli ihmiskunta -
ja tämä on syntiä ihmisyyttä vastaan. Olen samaa mieltä.
Täällä oli monia kansallisuuksia.
He joutuivat kohteiksi ja kärsivät.
En vähättele sitä lainkaan, -
mutta tosiasiallisesti kyse on aina ollut juutalaisista.
Juutalaiset on aina haluttu hävittää, -
koska osoitamme, että Jumala on totta.
Yksi syy, miksi maailman on vaikea ymmärtää tai uskoa, -
että tämä tapahtui, on mielestäni se, -
että ihmisen on vaikea tajuta tai ymmärtää, -
että ihmiset tekivät näin toisille ihmisille. Mutta näin tapahtui.
Tämä tapahtui sisaruksillemme, ystävillemme ja perheillemme.
Ja tästä täytyy puhua. Maailman pitää tietää, nähdä ja ymmärtää.
Se, että olemme Gazassa... Hamas ei uhkaa vain Israelia tai juutalaisia.
Hamas on terrorijärjestö. Sillä on edelleen vankina 129 omistamme.
Mieleeni tulee ainoastaan jae: -
"Lohduttakaa, lohduttakaa kansaani."
Siinä on kaikki, mitä voin sanoa.
Tämä asunto kuului Sivanille ja Naorille.
Näette heidän kauniit kasvonsa.
He olivat 23-vuotiaita. Olivat olleet yhdessä 16-vuotiaasta.
Sivanin isä Simon -
oli Israelin puolustusvoimien radioaseman entinen päällikkö.
Sivanin perhe muutti kibbutsille viisi vuotta sitten.
Sivan ja Naor aikoivat mennä naimisiin ja aloittaa yhteisen elämän.
Heidät molemmat murhattiin omaan kotiinsa.
Seinällä lukee hepreaksi: "Sohvalla ihmisen jäänteitä."
Siinä tilassa heidät löydettiin.
On kulunut 90 päivää. Ette näe jäänteitä ettekä verta.
Mutta näette sisään heitetyn kranaatin.
Voitte aistia kauhun, joka täällä oli.
Viaton pari, kaunis pari.
Näette myös valokuvia, jotka Sivanin äiti -
on painattanut.
Kun hän ensimmäisinä viikkoina tuli tänne, hän kuvasi kaiken.
Hän kuvasi veren lattialla, vaatteet, -
sohvan ja kaiken, miltä talossa näytti.
Hän on vahva nainen, sillä hän ei aio pitää tätä piilossa.
Hän tuo sen koko maailman silmien eteen.
Hän tietää, että tänne tulee ihmisiä kaikkialta.
Hän haluaa teidän näkevän Hamasin teot, jotta voitte kertoa maailmalle.
Takanani olevassa pommisuojassa on punainen merkintä.
Se merkitsee, että joku murhattiin siinä 7. lokakuuta täällä Kfar Azassa.
Tahdon kertoa, että kirjoitin kirjan, -
ennen kuin tämä tapahtui. Julkaisinkin sen.
Nimi on "The Voice of These Ashes" (Tuhkien ääni).
Sain aiheen kirjaan, kun kävin Auschwitzissa -
ja kävelin Auschwitzin tuhkakentällä.
Nyt näiden tuhkien ääni huutaa täältä Gazan rajalta -
ja Israelin rajakylistä.
Lukekaa kirja ja antakaa sitä muillekin luettavaksi.
Kaikkien täytyy ymmärtää, mitä tuhkat huutavat.
Jo 1. Moos. 4:ssä, kun Kain murhasi Aabelin, -
Jumala sanoi, että Aabelin veri huutaa Hänelle maasta.
Täällä Kfar Azassa ja muualla murhattujen juutalaisten veri -
sekä muiden täällä murhattujen veri huutaa Israelin maasta.
Mitä se huutaa? Kostoa ja tuomiota.
On tärkeää ymmärtää, mitä voimme tehdä nyt, -
kun juutalaisten veri huutaa Euroopasta, -
joka palaa islamilaista terroria ja väkivaltaa, -
ja Amerikasta, jossa yliopistot ovat täynnä antisemitismiä -
ja murhahenkeä opiskelijoissa juutalaisia kohtaan.
Veri huutaa maasta, ja minä olen näiden tuhkien ääni. Lukekaa kirja.
Suomennos: TV7