ISRAEL-RAPORTTI EUROOPAN PARLAMENTISTA
Kansainvälinen holokaustin muistopäivä
Shalom ja tervetuloa ohjelman pariin!
Olemme EU:n sydämessä Euroopan parlamentissa Brysselissä.
Aiheena tänään: Auschwitzin keskitys- leirin vapauttamisen 74. muistopäivä.
Se on samalla kansainvälinen holokaustin muistopäivä.
Pohdimme, mitä EU voi oppia yli 70 vuoden takaisista kauhuista.
Keskustelemassa tänään: -
Tomas Sandell, ECI:n perustaja ja johtaja; -
Igor Gräzin, europarlamentaarikko Virosta, tervetuloa; -
ja Charlotte Gutman, ORT Belgian johtaja.
ORTin verkostossa on yli 150 lukiota. Tervetuloa koulumaailmasta!
Tomas, kertoisitteko tuoreet uutiset -
ECI:n tärkeimmistä diplomaattisista ponnistuksista viime kuukausina?
Kiitos, Simon. Puhun lyhyesti, -
sillä tahdomme omistaa koko tämänpäiväisen jakson -
holokaustin uhreille.
Teimme matkan YK:hon. Kutsuisin sitä holokaustin ehkäisemiseksi.
Matkan tarkoitus ennen joulua oli tavoittaa YK-jäsenmaita -
ja selittää, miksi juutalaisyhteisöt ovat olleet suuri siunaus -
maissa, joihin he ovat asettuneet.
Mainitsen esimerkkinä Meksikon.
Juutalaista elämää harvemmin yhdistetään Meksikoon.
Meksikon YK-lähettiläs kertoi, että juutalaiset saapuivat -
tai heidät karkotettiin Portugalista 1500-luvulla. Osa tuli Meksikoon.
Heidän piti salata identiteettinsä. He olivat kryptojuutalaisia.
Meksikolta kesti noin 400 vuotta tajuta, -
että osa portugalilaisista tulijoista oli juutalaisia.
Se tajuttiin, kun nähtiin, että tietyissä osissa -
talous, yhteiskunta ja kulttuuri olivat muuta maata paremmalla tolalla.
Ne olivat osia, jonne kryptojuutalaiset olivat asettuneet.
Heidän vaikutuksensa oli positiivinen, kuten muuallakin, mm. Alankomaissa.
Se oli hyvin tärkeä oppitunti meille kaikille siitä, -
että meidän tulee aina arvostaa juutalaista väestönosaa -
ja olla kiitollisia heidän panoksestaan sivilisaatiollemme.
En tiennyt sitä. Kiitos, Tomas.
Igor, olette ensimmäinen meppivieraamme Virosta.
Erinomaisen hienoa saada teidät mukaan.
Viro tuli ikävä kyllä natsien miehittämäksi kesällä 1941.
Miten virolaiset kokivat natsimiehityksen?
Jos puhumme Viron juutalaisväestöstä, -
Virossa on tapahtunut sekä hyviä ja huonoja asioita.
Viro sai vuonna 1932 kansainvälisen juutalaispalkinnon, -
sillä se takasi juutalaisille kulttuurisen autonomian.
Olemme ylpeitä palkinnosta, -
sillä sen allekirjoitti juutalaisliiton johtaja Albert Einstein.
Hän itse sanoi, että se oli erittäin hyvä asia.
Mutta toinen puoli on se, että Viro on pieni maa.
Meillä on synkkä historia, sillä Virossa tapettiin noin 3 000 juutalaista.
Se on tarinan toinen puoli.
Pahamaineisessa Wannseen konferenssissa, -
jota johti Heydrich, -
suunniteltiin "lopullinen ratkaisu".
Kartalla Viron kohdalla -
luki sana, josta ei millään lailla voi olla ylpeä.
Siinä sanottiin "judenfrei".
Toisin sanoen nämä 3 000 juutalaista tuhottiin käytännössä vuoden aikana.
Täytyy sanoa, että asiaa ei ole käsitelty aivan loppuun asti.
Se vaatii vielä työtä. Täytyy selvittää, mitä tapahtui ja miten se tapahtui.
Virossa on toiminut sitä tutkiva komissio jo yli kymmenen vuotta.
Olen sitä mieltä, että työmme on tehty, -
kun yksi asia on tapahtunut Jerusalemissa.
Kun menee Jerusalemin holokaustimuseoon, -
siellä on pimeä käytävä, jonka päässä on valokuva. Suurikokoinen valokuva.
Se on Viron ainoasta keskitysleiristä.
Siinä lukee suurin kirjaimin "Klooga".
Yhtäältä sanomme: "Anteeksi, se ei ollut meidän vikamme."
Toisaalta sanomme: "Eikö se ollutkin meidän vikamme?"
Sitä ehkä täytyy miettiä.
Meidän kannaltamme valokuva Kloogasta on aina olemassa.
Jos puhutaan kansallisesta itsetietoisuudesta, me muistamme.
Se ei toki ollut kovin mittavaa, -
mutta Virossa tehtiin pahoja asioita.
Kiitos rehellisyydestänne ja suoruudestanne -
sekä myös alttiudesta käsitellä asiaa.
Charlotte, on aina ilo saada teidät mukaan.
Holokausti on teille hyvin henkilökohtainen aihe.
Mitä vanhemmillenne tapahtui holokaustissa?
Vanhempani syntyivät maailmansotien välissä, -
äiti Kiovassa, isä Berliinissä.
Molempien vanhempien nuoruuteen -
kuului paljon kärsimystä ja nälkää.
Se vaikutti myös meidän kasvatuksessamme.
Meitä oli kolme tyttöä.
Äidin suku pääsi pakoon.
Ystävä puna-armeijassa auttoi heitä pakenemaan.
Ystävä varasti heille passit, jotta he pääsivät junaan.
Suvusta 20 ihmistä pääsi pakenemaan Kiovasta itään.
He pelastautuivat Uzbekistaniin.
Äidin isovanhemmat Tapettiin Babyn jarissa.
He olivat liian vanhoja matkustamaan. He päättivät jäädä Kiovaan.
Heillä oli sama kohtalo kuin muilla Kiovaan jääneillä juutalaisilla, -
jotka olivat kärsineet jo pogromeissa.
Isoäitini äiti tapettiin pogromeissa, -
kun äiti ja hänen siskonsa olivat noin 2-vuotiaita.
Isoisoisäni oli naimisissa kolme kertaa.
Tämä on siis äitini suvun historia.
He pakenivat Uzbekistaniin.
Sodan jälkeen he muuttivat Puolan kautta maahan, -
joka on kansamme oma maa.
He saapuivat Haifaan.
Isäni Berliinissä -
varttui neljän veljen ja siskon kanssa.
Vanhemmista äiti tuli Budapestistä.
Opiskellessaan Berliinin yliopistossa hän tapasi Otto Guthmannin.
Otto Guthmann oli aito saksalainen.
Hän taisteli Saksan armeijassa ensimmäisessä maailmansodassa.
Hän taisteli jopa Bastognessa Belgiassa. Häneltä kuoli veli.
Kolme muuta veljeä asuivat Saksassa ensimmäisen maailmansodan jälkeen.
Otto Gutmann oli varma.
Hän oli saksalainen ensin, -
sitten juutalainen kansalainen.
Mutta hän oli saksalainen. Hän ei voinut uskoa, -
että kaikki ne rajoitukset, lait ja säädökset, -
joilla Saksan juutalaisten vapautta kavennettiin, -
muodostuisi heille ongelmaksi.
Hän uskoi, että Saksan juutalaisilla ei ollut ongelmaa.
Hän oli luultavasti sinisilmäinen. Ei ymmärtänyt tilannetta.
Kun hän hankki perheelleen passit Boliviaan, oli jo liian myöhäistä.
Kysymys ajoituksesta on iskostunut minuun syvälle.
Pelkään todella paljon, että myös meidän sukupolvemme -
joutuu tulevaisuudessa kärsimään.
Näemme, millaiseksi politiikka on Euroopassa kehittymässä.
Eikä ainoastaan politiikka.
Natsi-Saksassa se tehtiin hallituksen päätöksellä.
Säädökset ja lait olivat hallituksen määräämiä.
Nykyään se tulee enemmänkin kansalta.
Nimenomaan kansa on tehnyt päätökset iskuista -
juutalaisten kimppuun, terrori-iskuista esimerkiksi Euroopan synagogiin.
Isä oli sukunsa ainoa eloonjäänyt.
Voinko näyttää tämän? - Ilman muuta.
Maailman juutalaiskongressi järjesti kaksi vuotta sitten tämän kampanjan.
Se kertoo, että me muistamme.
Muistamme menetetyt ihmiset, vaikkemme edes tunteneet heitä.
Tässä mainitaan Maria Guthmann.
Hän syntyi vuonna 1939. Vai 1937?
Vuonna 1937. Hän oli 5―6-vuotias, -
kun hänet, äiti ja isosisko vietiin Auschwitziin -
ja siellä suoraan kaasukammioon.
Kiitos, että nostitte sen esiin ja kerroitte koskettavasti taustastanne.
Tomas, miksi kansainvälinen holokaustin muistopäivä on tärkeä?
Euroopan parlamentti ja Euroopan instituutiot -
kunnioittavat muistopäivää. Miten kerromme tapahtumista nuorille?
Nuori sukupolvi on yhä enemmän tietämätön julmuuksista -
Euroopassa liki 80 vuotta sitten, kun toinen maailmansota käynnistyi.
Sitä vastaan voi taistella juuri äskeisen kaltaisilla kertomuksilla.
Se liittyy muistamiseen.
Raamatussa on eräs mielenkiintoinen kohta, muistaakseni 2. Moos. kirjassa.
Siinä sanotaan, että Egyptiin tuli uusi faarao, joka ei tiennyt Joosefista.
Myös aikanamme on suuri tragedia, jos emme muista menneisyyttämme.
Viime kuukausina on tehty useita tutkimuksia.
Laatijoina mm. CNN ja Euroopan unioni.
Yhdessä kerrotaan, että Ranskan nuorista, -
ranskalaisnuorista 20 prosenttia ei ole kuullut holokaustista.
Hitlerin synnyinmaassa Itävallassa asukkaista 40 prosenttia kokee, -
etteivät he tiedä holokaustista riittävästi.
Yhdysvalloissa aikuisväestöä pyydettiin -
nimeämään yksi keskitysleiri. He eivät osanneet nimetä yhtäkään.
Tarvitaan siis muistamista.
Olen syntynyt vuonna 1963.
Minulle se oli televisiosarja. Taisi olla 1970-luvulla.
Sarjan nimi oli "Polttouhrit".
Se tavallaan nosti aiheen viimein kansalliseen tietouteen.
Siitä on jo pitkä aika.
Tarvitsemme myös tänä päivänä jotain vastaavaa, -
joka tuo nämä menneet tapahtumat nuoren sukupolven tietoisuuteen.
Igor, täytyy kehua Euroopan komissiota, -
sillä se liittyi pysyväksi jäseneksi -
holokaustin muistoa vaalivaan IHRA-järjestöön.
Komissio antoi tiedotteen.
Varapuheenjohtaja Franz Timmermans sanoo: -
"Holokaustin eloonjääneiden määrä vähenee, -
ja antisemitismi kasvaa.
Meidän tulee nyt varjella historiamme synkimmän luvun muistoa.
EU liittyy holokaustin muistoa vaalivaan IHRA-järjestöön -
edistämään ymmärrystä, että tulevat polvet oppivat menneisyyden läksyt."
Miten vastaatte tapaan, jolla Euroopan komissio ja parlamentti -
torjuvat juutalaisvihan kasvua?
Minusta Timmermans on oikeassa.
On yksi asia, joka pitää ymmärtää.
Monet holokaustiin liittyvät ongelmamme -
ovat tulosta liiallisesta yksinkertaistamisesta.
Oli saksalaiset, pahat saksalaiset.
Oli Auschwitz ja muut. Ne olivat pahoja asioita.
Tahdon nostaa esiin, että antisemitismi -
on osa Euroopan kulttuuria, pidimmepä siitä tai emme.
Mietitäänpä Espanjan inkvisitiota tai Etelä-Ranskan tapahtumia.
Minusta on tekopyhyyttä, -
että holokausti sysätään saksalaisten harteille -
ja unohdetaan, että me olemme vastuussa holokaustista.
Toki olen nuorempi ja muuta, mutta maani on vastuussa siitä. Piste.
Stalin järjesti massiivisen holokaustin, -
jossa kuoli paljon enemmän juutalaisia kuin Saksassa.
Gulag-keskitysleireille suljetuista valtaosa oli juutalaisia.
Pääosin työläisiä, proletaareja, käsityöläisiä. Parhaat professorit.
Katsokaapa neuvostoakateemikkoja. He nimeävät opettajiaan.
Joffe, Rubinstein ja muut.
He olivat juutalaisia akateemikkoja, jotka lähetettiin Siperiaan.
Olen pahoillani, että joudun puhumaan tästä.
Puhumme tästä tietystä holokaustista, -
mutta sitä ennen oli kymmeniä holokausteja.
Uhrina ei ole ollut mikään muu kansa kuin juutalaiset.
Juutalaiset ovat olleet kohteena jo tuhansia vuosia.
Ja jopa seurakuntamme. Kuulun luterilaiseen seurakuntaan.
Meidänkin täytyy katsoa rehellisesti peiliin -
ja sanoa: "Pyydämme anteeksi sitä, mitä me teimme juutalaisille."
Niinpä meidän pitää tänä päivänä kiinnittää asiaan enemmän huomiota,-
jotta ymmärtäisimme sen.
En pidä siitä, kun täällä puhutaan Euroopan arvoista.
Arvostamme sitä, arvostamme tätä.
Selvä. Palataanpa inkvisitioon ja puhutaan arvoista.
Puhutaanpa Jugoslavian keskitysleireistä.
Ennen kuin myönnämme rehellisesti, että olemme kaikki yhdessä syyllisiä, -
me eurooppalaiset emme ikinä -
tule niin hyviksi kuin haluamme olla.
Syvällistä. Kiitos. Charlotte, elämme ihmeellisiä aikoja.
Koskaan aiemmin ei ole tainnut olla näin paljon tietoutta holokaustista.
On menestyselokuvia, kirjoja, TV-sarjoja, kouluopetusta.
Siitä huolimatta Euroopassa juutalaisviha kasvaa rajusti.
Sitä voi jo verrata siihen, mitä tapahtui 1930―40-luvuilla.
Osaisitteko selittää juutalaisvihan kasvua?
Minulla on tästä mielipide.
Taustani on tiedonvälityksessä ja suhdetoiminnassa.
Olen tehnyt tutkimuksen -
aiheesta propaganda vastaan suhdetoiminnan etiikka.
Minusta siinä on kyse yksinomaan propagandasta.
Natsien harjoittama propaganda ei ollut uutta, -
sillä samoja propagandatyökaluja oli käytetty -
aiemmissa hirvittävissä holokausteissa, joita mainitsitte.
Yksi propagandan keinoista on -
herättää pelkoa muissa väestönosissa.
Joskus ihmisistä tulee antisemiittejä, -
koska ei ollut muuta keinoa jäädä henkiin.
Ainoa keino oli olla irtisanoutua juutalaisista -
tai esimerkiksi Berliinissä liittyä Hitler-mieliseen liikkeeseen.
Isäni kuvaili sitä meille usein: -
"En ymmärtänyt, mitä oli meneillään. Kaikki olivat kuin transsissa."
Sanotaanko niin englannissa?
Kuin transsissa, kun Hitler puhui tai oli läsnä.
Naisia pyörtyili, kun Hitler kulki autolla ohi kadulla.
Ilmapiiri oli aivan samanlainen -
kuin elokuvatähden tai laulajan ympärillä.
Ihmisten käytös oli hyvin dramaattista.
He menettivät kaiken kontrollin.
Hekin olivat ansassa.
Kaikki olivat tämän strategian ansassa.
Juutalaiset olivat ansassa.
Heidän vapauttaan rajoitettiin laeilla yhä enemmän.
Muutkin olivat ansassa. Osa kätki juutalaisia.
Kansojen oikeamieliset ovat todella ansainneet -
paljon muutakin kuin muistomerkin Jad vashemissa.
He vaaransivat oman ja perheensä elämän, -
sillä he ottivat riskin ja vastustivat määräyksiä ja lakeja.
Kun katson taaksepäin tätä historiaa, -
sanon itselleni ja sisarilleni: -
"Olemme onnekkaita, kun synnyimme toisen maailmansodan jälkeen."
Minusta se oli paras ajanjakso juutalaisille toipua -
ja löytää uusi elämä ja toivo.
Nyt on tulossa taas pelkoja mieleemme ja päähämme siitä, -
kauanko tämä kestää.
Pysymmekö optimistisina tulevaisuuttamme kohtaan -
vai pitääkö meidän muuttaa jälleen?
Tomas, ohjelma-aikaa on jäljellä nelisen minuuttia.
Mitä ajattelette tulevaisuudesta? Euroopan komissio on omaksunut -
holokaustin muistoa vaalivan IHRA- järjestön antisemitismin määritelmän.
Sen mukaan Israelin kutsuminen rasistivaltioksi -
ja Israelin olemassaolon oikeuden kieltäminen on antisemitististä.
Mitä muuta EU ja sen instituutiot voisivat mielestäsi tehdä -
kitkeäkseen tämän ikivanhan vihan?
Minusta vastaus on melko suoraviivainen.
Olin äsken lehdistötilaisuudessa, jossa vastaava komissaari -
esitteli uutta antisemitismitutkimusta.
Pääsin esittämään kysymyksen.
Kysymykseni liittyi asioiden väliseen yhteyteen.
Euroopan kansalaiset pitävät Israelia isona pahana sutena.
Syynä on osaksi median raportointi -
mutta myös Brysselistä tuleva sanoma.
Eikö se olekin yhteydessä antisemitismin kasvuun?
Euroopan unionin tulee tähdentää, että ei voi tehdä eroa.
"Pidämme juutalaisista, kunhan he asuvat Antwerpenissä tai Brysselissä."
Tarvitaan yhdenmukaisuutta.
Ajatellaanpa, että sama tutkimus tehtäisiin Israelissa: -
"Miten näette EU:n?"
Luultavasti 80―90 prosentilla olisi hyvin kielteinen kuva.
He pitäisivät Eurooppaa yhä näiden kaikkien vuosien jälkeen vihollisena, -
joka ei ymmärrä juutalaisasiaa eikä välitä Israelin turvallisuudesta.
Ei voi siis tehdä eroa.
Joissain piireissä se on i-sana, jota ei voi lausua ääneen.
Se on kuin elefantti huoneessa.
Meidän pitää rakentaa silta maailman ainoaan juutalaisvaltioon.
Miksi se on olemassa? Koska juuta- laiset eivät olleet turvassa muualla.
Eurooppalaiset ovat vastuussa yhtä hyvin juutalaisvaltion -
kuin Euroopan juutalaisten turvallisuudesta.
Se on pääsanomani.
Igor, aikaa on jäljellä minuutti.
Miten voimme tukea rohkeita meppejä kuten te, -
jotka tunnistavat ongelman?
Mitä kaltaisenne mepit voivat tehdä -
tuodakseen juutalaisvihaa ihmisten tietoisuuteen ja torjuakseen sitä?
Minusta me emme tarvitse rohkaisua.
Meidän tarvitsee vain löytää toisemme.
Täällä on paljon Israelin ystäviä, mutta emme vain tunne heitä.
Tapaamme heitä aina välillä konferensseissa.
Kun olin Viron parlamentissa, meillä oli erityinen ryhmä.
Pidimme yhteyttä kollegoihimme knessetissä. Heitä kävi täällä.
Israel on muuten tukenut vahvasti Viron itsenäistymistä.
Se on erikoista. Välimatka sinne on pitkä.
Mutta Israel on sotilasliittolaisemme, joka auttaa meitä.
Viime vuosi oli kiintoisa.
Ei viime vuosi. Kymmenen vuotta sitten.
Oli Israelin 60. itsenäisyyspäivä ja Viron 90. itsenäisyyspäivä.
Israelin ja Viron hallinnot suunnittelivat yhteisen logon.
Siinä oli luvut 60 ja 90 sekä kaksi lippua. Kaksi lippua.
Minusta meidän pitää vain puhua ihmisten kanssa ja...
Me rakastamme juutalaisia.
Jos matkustan New Yorkiin ja Brighton Beachille ja muualle, -
kuuntelen heidän vitsejään ja parhaita muusikkojaan, -
rakastamme heitä, pidämme heistä.
Emme voi kai kutsua itseämme sionisteiksi, -
koska emme ole juutalaisia. Mutta minä olen sionisti.
Maailman sionistit, yhtykää!
Igor, kiitos, että olitte vieraanamme, samoin Tomas ja Charlotte.
Seisomme Israelin ja juutalaisten rinnalla.
Teemme aivan kaikkemme torjuaksemme juutalaisvihaa.
Kiitos, että seurasitte ohjelmaa täältä Euroopan parlamentista.
On välttämätöntä vastustaa juutalaisvihaa -
viettäessämme holokaustin muistopäivää.
Kiitos seurasta!
Suomennos: Marianne Tenetz