ISRAEL-RAPORTTI EUROOPAN PARLAMENTISTA
Antisemitismi eilen ja tänään
Tervetuloa ohjelman pariin. Olemme jälleen Euroopan unionin sydämessä -
Euroopan parlamentissa.
Tänään keskustelemme Auschwitzin vapautuksen 70-vuotisjuhlasta, -
jota vietettiin holokaustin muistopäivänä.
Keskustelemme myös terrori-iskusta, joka tehtiin Ranskassa 7.1.
Pohdimme, olemmeko häviämässä taistelua terrorismia vastaan.
Mukana keskustelemassa ovat -
Bastiaan Belder, MEP konservatiivien ja reformistien ryhmästä, -
ja Perrine Dufoix European Coalition for Israel (ECI) -järjestöstä.
Tämä on ensiesiintymisenne ohjelmassa. Mukana on myös -
Julien Klener, Belgian juutalaisten keskusneuvoston puheenjohtaja.
Tervetuloa!
Mukana myös Idit Rosenzweig Abu, Israelin Belgian-varasuurlähettiläs.
Tervetuloa ohjelmaan!
Ensiksi kysymys teille, Bastiaan.
Teette loistavaa työtä Euroopan parlamentissa Israelin hyväksi.
Kertoisitteko kuulumisia siitä, mitä olette tehnyt Belgian puolesta.
Kävitte vierailulla Kiinassa, -
jossa tapasitte kiinalaiskristittyjä. Kertoisitteko matkastanne?
Kiitos, Simon.
Ensiksi haluan korostaa, etten halua liikaa katsoa taaksepäin.
Haluan ennemmin katsoa eteenpäin myönteisellä ja rakentavalla tavalla.
Täällä on paljon tehtävää Israel-kuvan ja Israelin etujen hyväksi.
Se on päivittäin mielessäni.
Vierailu Kiinaan liittyi EU:n ja Kiinan suhteisiin.
Kiinan kristittyjen, niin protestanttien kuin katolistenkin, intressit -
ovat lähellä sydäntäni.
Olin yhteydessä uskontoasioissa valtion viranomaisiin.
Jatkan sitä.
Samaan aikaan minun täytyy sanoa, että olen hollantilainen, -
mutta koen sydämessäni, että olen aina hieman osa myös Israelia, -
vaikka en ole sen kansalainen, mutta ystävä kuitenkin.
Kun matkustan, mietin aina, mikä olisi hyödyllistä Israelille.
Minua rohkaisi se, -
että hyvä ystäväni Israelissa, suurlähettiläs Oded Eran -
kansallisen turvallisuustutkimuksen instituutista Tel Avivista -
pyrkii edistämään tiiviimpiä yhteyksiä Israelin ja Kiinan välillä.
Toivon, että ehkä me voimme auttaa siinä.
Soitin hänelle eilen illalla ja onnittelin häntä, -
sillä ensi viikolla on tärkeä tapahtuma Israelin ja Kiinan taloussuhteissa.
Myös meillä Euroopan parlamentissa ja Euroopan instituutioissa -
on tiiviit taloussuhteet. Teen parhaani vakuuttaakseni kiinalaiset siitä, -
että tiiviimpi yhteistyö Israelin kanssa kannattaa. Siitä on paljon hyötyä.
Varmasti. Perrine, olette nyt ensi kertaa ohjelmassa.
Olette Tomas Sandellin läheinen työtoveri.
Kertoisitteko taustastanne? Miten tulitte politiikkaan?
Mistä Israel-rakkautenne on peräisin? Mikä on tehtävänne ECI:ssä?
Kiitos, että sain tulla ohjelmaan.
Tulin mukaan politiikkaan, kun työskentelin 24 vuotta sitten täällä, -
Euroopan komissiossa.
Perheeni on pitkään ollut mukana politiikassa.
Yhteiskunnalliset asiat ovat aina olleet lähellä sydäntäni.
Israel-rakkauteni alkoi noin 15 vuotta sitten, -
kun kävin Israelissa ensikertaa toisen intifadan aikoihin.
Vierailin siellä ystävieni luona yksityismatkalla.
Huomasin, että median välittämän kuvan -
ja asioiden todellisen laidan välillä on valtava ero.
Siitä alkoi uudenlainen etsintä.
Niin tulin enemmän tekemisiin Israelin kanssa.
Matkan varrella minusta tuli Ranska―Israel-säätiön johtaja.
Se oli Ranskan ja Israelin valtioiden yhteinen aloite 10 vuotta sitten.
Tarkoituksena oli rakentaa uudelleen yhteiskuntien suhteita.
Ymmärsimme, että Ranskan ja Israelin suhteet olivat mutkistumassa.
Minulle oli etuoikeus käynnistää säätiö ja johtaa sitä monen vuoden ajan.
Sen jälkeen jatkoin politiikassa Ranskassa.
Kiinnostukseni Israelia, juutalaisia ja Lähi-itää kohtaan ei silti hälventynyt.
Niin tulin mukaan ECI:n työhön Ranskassa ja täällä EU:ssa.
Minusta ihmisten, joilla ei ole juutalaista taustaa, on tärkeä puhua, -
tuoda ilmi oma näkökulmansa, -
tietysti vastustaa antisemitismiä -
ja myös tuoda erilainen näkökulma Israeliin ja Lähi-idän konfliktiin.
Hienoa. On ilo saada teidät ohjelmaan.
Julien, olette merkittävä juutalaisjohtaja täällä Belgiassa.
On valtava ilo saada kaltaisenne arvovaltainen henkilö ohjelmaan.
Voisitteko kertoa erityisestä historiastanne?
Olette holokaustin lapsiselviytyjä.
En tiedä, onko se erityistä.
Se on tyypillistä historiaa juutalaiselle, -
joka syntyi Euroopassa 1930-luvun loppuvuosina -
ja joka selviytyi siitä elossa.
Synnyin vuonna 1939.
Bryssel vapautettiin vuonna 1944. En ole Brysselistä vaan Oostendestä.
Siis elämäni ensimmäiset vuodet...
En tiedä, mitä ne jättivät sisimpääni.
Ehkäpä ahdistuneisuutta. Ehkä sitä, että tapasin nähdä -
juutalaisten tilanteen ja tulevaisuuden Euroopassa hyvin synkkänä.
Ajattelin paisuttelevani sitä, koska sisälläni on tämä ahdistuneisuus.
Totta on, että... Jokainen voisi kirjoittaa romaanin elämästään.
Tosiasia on se, että minulla oli sentään elämä.
Jos asui tässä maanosassa -
noina vuosina, jolloin demoniset voimat olivat valloillaan, -
joutuu selittämään, miten ja miksi selviytyi elossa.
Selviytyminen ei ollut normaalitilanne.
Kun lapsi kasvaa, hän alkaa vähitellen ymmärtää asioita.
Oma identiteetti kehittyy, -
kun vähitellen tutkii omaa ja perheen historiaa.
Sitä tajuaa, että selviytyminen on ollut kiinni sekunneista ja millimetreistä.
Täytyy selittää, miksi välttyi juutalaisten tavanomaiselta kohtalolta.
Sen lisäksi olin niin onnekas, että vanhempani selviytyivät sodasta.
Isovanhemmat äitini puolelta eivät selviytyneet Auschwitzista.
Selviytymisen teema oli perheessäni tabu, kielletty puheenaihe.
Muodostin kuvan elämästämme -
vuoden 1940 ja syksyn 1944 välillä -
poimimalla asioita vanhempieni keskusteluista, -
joita he kävivät ystäviensä kanssa. En tiedä koko kertomusta.
Muistan erään oudon tapauksen, jonka kuulin kerran.
Olimme Oostenden juutalaisia, -
belgianjuutalaista, mikä on poikkeuksellista. Vuonna 1942 -
meidän piti lähteä Oostendesta ja mennä neljästä kaupungista yhteen, -
Liègeen, Charleroiin, Antwerpeniin tai Brysseliin. Menimme Brysseliin.
Vanhempani menivät piiloon. Minut annettiin ei-juutalaiseen perheeseen.
Selviytyminen on hyvin kummallinen juttu.
Kuulin kerran seuraavasta tapauksesta.
Joskus keväällä 1944 -
perheenrouva, joka oli kätkenyt minut ja hoiti minua, -
oli sortunut... pyydän anteeksi...
oli sortunut...
avioliiton ulkopuoliseen romanssiin. Hänen miehensä kuuli siitä.
Mies meni paikkaan, jossa isäni piileskeli.
Äitini piileskeli jo muualla. Mies sanoi isälle: -
"Tiedättekö mitä?
Vaimoni tekee väärin.
Jos haluaisin kostaa hänelle, voisin kertoa Gestapolle, -
että hän piilottelee juutalaista lasta. Se olisi kostoni.
Mutta jos maksatte lapsesta minullekin -
yhtä paljon kuin vaimolleni, en anna häntä ilmi."
Onneksi isälläni ilmeisesti oli vielä rahaa jäljellä. Hän maksoi miehelle.
Minua siis käytettiin kiristämisen välineenä jonkun syrjähypyssä, -
mutta ainakin selviydyin. Yritän tehdä elämälläni jotakin merkityksellistä.
Olette varmasti onnistunut siinä.
Idit, hienoa että olette ohjelmassa. Edustatte Israelin valtiota -
Israelin Belgian-varasuurlähettiläänä. Miten päädyitte diplomatiaan?
Miksi halusitte edustaa Israelia diplomaattitasolla?
Ensinnäkin kiitos, että saan olla ohjelmassa. Tämä on suuri ilo.
Olin aiemmin puolustusasianajaja.
Muutaman vuoden sitä tehtyäni aloin etsiä jotakin tarkoituksellisempaa.
Halusin tehdä jotakin konkreettisempaa.
Kuten Perrine toi esiin, todellisuuden ja median antaman kuvan välillä -
on suuri ero. Se on hyvin turhauttavaa.
Päätin laittaa puolustusasianajajan taitoni parempaan käyttöön.
Niin liityin ministeriöön. Löysin sieltä myös puolison, -
joten kaikki meni täydellisesti.
Keskustelemme tänään Auschwitzin vapautuksen 70-vuotisjuhlasta, -
joka samalla edustaa holokaustin muistopäivää.
Holokaustin muistopäiväähän vietetään vuosittain 27.1.
Bastiaan, Auschwitzin kuolemanleirin vapautettiin 70 vuotta sitten, -
tammikuun 27. päivänä vuonna 1945.
Sen vuoksi kansainvälistä holokaustin muistopäivää vietetään 27.1.
Holokaustivalistus on ollut mittavaa viime vuosikymmenen ajan.
Euroopan parlamentissa järjestetään liikuttava ja vahva muistojuhla.
Maailman parlamentit muistelevat holokaustia.
Natsien toimeenpanemaa holokaustia kuvataan yhä enemmän elokuvissa.
Silti samaan aikaan antisemitismi on syöksähtänyt jälleen uuteen nousuun -
Euroopassa tavalla, jota ei ole nähty sitten 1930―40-lukujen.
Kysymys on vaikea, mutta miksi niin tapahtuu?
Täytyy sanoa, että tässä The Israel Journal of Foreign Affairs -julkaisussa-
erittäin hyvä asiantuntija Robert Wistrich analysoi -
viime kesän tapahtumia.
Hän esittelee antisemitismin kasvun lähteitä.
Emme voi painaa alas sitä tosiseikkaa, -
että sen juuret ovat islamissa.
Meidän on syytä pyrkiä korjaamaan tämä ongelma -
kunnollisella tavalla.
Mainitsen yhden asian. Meidän, minun pitäisi pohtia omia velvollisuuksiani.
Sanoin unionin ulkoasioiden ja turval- lisuuspolitiikan korkealle edustajalle -
keskustelussa joulukuussa, että Gazan konfliktista -
käytiin monta keskustelukierrosta täysistunnossa, -
mutta ei ainoatakaan keskustelu- kierrosta antisemitismin noususta -
omassa maanosassamme. Se sanoo hirvittävän paljon.
Mielestäni meidän pitäisi olla valppaana -
jokaista päätöstä tehtäessä -
ja tuoda näitä asioita esiin aina kun se on mahdollista.
Kerron yhden pienen esimerkin.
Keskustelimme joitakin kuukausia sitten Venezuelasta.
Venezuelan virallinen taho harjoittaa jyrkkää antisemitismiä, -
joka vaikuttaa jo juutalaisväestöön. Maassa asuu pieni juutalaisyhteisö.
Minun velvollisuuteni on tarttua ongelmaan ja mainita se avoimesti.
Meidän pitää nousta sitä vastaan kaikkialla, missä vain mahdollista.
Olen syntynyt vuonna 1946.
Olen hyvin kiitollinen vanhemmilleni. He eivät olleet juutalaisia, -
mutta he opettivat minulle koti- kasvatuksessa holokaustin historiasta.
Se pitää saada takaisin kotikasvatukseen ja kouluihin.
Olin ennen historianopettaja.
Olen pitänyt silmällä viimeaikaista kehitystä kouluissa.
Tiettyjen ikäluokkien nuorille, -
joilla on toisenlainen tausta, muslimitausta, -
on erittäin vaikea opettaa holokaustista.
Sitten näkee myös -
vertailua, joka on hylättävä oitis, -
Lähi-idän ajankohtaisten tapahtumien ja holokaustin välillä.
Vietämme nyt Auschwitz-Birkenaun vapautuksen 70-vuotisjuhlaa.
Professori Wistrich luettelee lukuisia esimerkkejä siitä, -
mitä huudettiin Euroopan kaduilla viime kesänä: -
"Hitler oli oikeassa" -
tai, mikä pahempaa: "Puhdistakaa maailma juutalaisista".
Täällä Euroopassa! Meidän on noustava sitä vastaan.
Olin hyvin liikuttunut, kun luin uutisartikkelin, -
jonka on kirjoittanut professori Michael Brenner.
Otsikko on "Israeli und Israeliten". Hän kirjoittaa jotakin liikuttavaa.
Hän kirjoitti Herzlistä. 1800-luvun lopussa -
juutalaiset tekivät kaikkensa palvellakseen isänmaataan, -
mutta heitä ei hyväksytty.
Saksan, Itävallan ja Sveitsin juutalaisille oli järkytys, -
kun Herzl kirjoitti: "Me olemme kansa."
On valitettavaa natsien valtaannousua ennen eläneille juutalaisille, -
ettei ollut olemassa Israelin valtiota. Nyt se on olemassa, pakopaikka.
Brenner kirjoittaa...
Euroopan instituutioissa kuulee aina kysymyksen: -
"Eikö Israelia saa kritisoida?" Totta kai saa, kunhan tekee sen oikein.
Brenner kirjoittaa, että Euroopan yhteiskunnista puuttuu -
sitoutuminen Israelin valtion olemassaolon hyväksymiseen.
Siitä on kyse.
Samoin puuttuu myös antisemitismin lähteiden ja tapojen tuomitseminen.
Se pitäisi korjata. On korkea aika.
Julien, kerroitte esittelyssä taustastanne.
Kun katselette nykyistä antisemitismin nousua jälleen Euroopassa, -
onko Euroopalla tulevaisuutta?
En ole profeetta, joten en pysty vastaamaan kysymykseen.
Totuus on se, että... Kuulin, mitä Bastiaan sanoi äsken.
Mieleeni tuli eräs asia. Se voi olla omaan napaan tuijottamista.
Sen pohjalta, mitä olen kuullut Brysselin kaduilla, -
olen jälleen kuolemaantuomittu.
Olen ollut Oostenden juutalaisten listalla.
Se on laadittu vuoden 1940 lopussa.
Nimeni on siellä isovanhempieni nimeni kanssa.
Nimeni jälkeen joku on kirjoittanut: "Liian nuori". Lista on minulla.
Kun Brysselin kaduilla huudetaan kuolemaa juutalaisille, -
he tarkoittavat minua.
Minua on nimitelty itkupilliksi ja mustamaalaajaksi.
Ihmettelen, mitä tapahtuu.
Totta on, että holokaustin, shoahin, jälkeen oli joitakin rauhallisia vuosia.
Ne ovat nyt ohi.
Ne ovat ohi.
Voi vain ihmetellä, -
miksi sellaiset järjettömyydet, kuten juutalaisvastaisuus, -
eivät poistuneet niiden tapahtumien jälkeen.
Pahuuden epidemia näyttää nyt palanneen.
Ehkä se johtuu siitä, että se on hyvin syvälle juurtunutta, -
jopa Euroopan psyykeen.
Se vain himmeni hieman -
ja painui pinnan alle hetkeksi, -
mutta se ei ikinä tosiasiassa kuollut.
Se painui alas, mutta se on noussut taas pintaan viime aikoina.
Se on erittäin -
vaikea tilanne kohdata, mutta toisaalta -
Euroopassa tai Euroopan maissa on havaittavissa toisenlaista reaktiota.
Otetaan esimerkiksi Belgia.
Vuosijuhlana 27.1. kuninkaalliset, kuningas ja kuningatar, -
menevät Auschwitziin muistotilaisuuteen.
Olen harvoja juutalaisia, joilla on kunnia mennä heidän mukanaan.
Se on myönteinen signaali.
Sama nähtiin kymmenen vuotta sitten, kun edellinen kuningas -
kunnioitti läsnäolollaan Auschwitzin muistojuhlaa -
ja yritti viestittää yhteiskunnalle positiivista signaalia.
Sitä ei ole unohdettu. On olemassa vielä reaktioita.
Joskus ajattelen kuitenkin, että juutalaisvastaisuus -
kuuluu Eurooppaan sisäänrakennettuna.
Eräs asia olisi myös mukavaa.
Taaskaan en ole maailman napa. Me kaikki ajattelemme olevamme sitä.
Katselemme maailmankaikkeutta omasta näkökulmastamme.
Ehkäpä Euroopan unioni voisi miettiä -
perustavansa ja nimittävänsä komissaarin, jonka tehtävänä -
olisi kitkeä tämä äärimmäinen pahuus eli juutalaisvastaisuus.
Idit, olette luultavasti syntynyt ja asunut Israelissa.
Millaisia kokemuksia teillä israelilaisena on Euroopasta -
antisemitismin nousun myötä?
Kun tulin tänne, kohtasin antisemitismiä ensikertaa elämässäni.
Elämäni oli hyvin suojeltua edellisessä asemapaikassani Singaporessa.
Antisemitismi ei vielä onneksi ole ulottunut Aasiaan.
Olin aika järkyttynyt itse asiassa.
Luulin, että se on historiaa.
Huomasin, että nykyään on poliittisesti korrektia -
korvata sana "juutalainen" sanalla "israelilainen".
Sen jälkeen voi sanoa mitä hirvittävimpiä asioita, -
syyttelyjä ja demonisointeja.
Se on hyvin järkyttävää. Se tekee olosta turvattoman.
Koen myös, että ihmiset kunnioittavat holokaustin muistoa vain huulillaan.
He ovat laskemassa kukkia Mechelenin holokaustimuseolla.
Samassa he ovat jo väittämässä, -
että Israel syyllistyy kansanmurhaan Gazassa.
Tiedämme, että esimerkiksi Belgian Flanderissa -
kouluissa ei velvoiteta opettamaan holokaustista, koska aihe koetaan -
vaikeana ja kiusallisena.
Kun aiheena on kansanmurha, lapsille opetetaan Ruandasta eikä siitä, -
mitä tapahtui tässä paikassa.
Viikko sitten oppositiojohtaja ja Belgian entinen pääministeri...
Ranskan murhien jälkeen sanottiin: "Je suis Charlie", "Olen Charlie", -
ja "Je suis Juif", "Olen juutalainen".
Hän koki tarpeelliseksi lisätä: "Je suis Palestinien", "Olen palestiinalainen".
Mikä on yhteys tässä?
Aina kun sanoo sanan "juutalainen", se tuntuu hyvin häiritsevältä.
Minulle israelilaisena se on järkyttävää, -
koska Israelissa oloni on hyvin turvallinen. Saa olla juutalainen.
Ei koe tarvetta kätkeä identiteettiään. Täällä haluaa pitää matalaa profiilia.
Synagogissa ei ole ulkoisia merkkejä. On vain paljon turvatoimia.
Kävin eilen juutalaisessa päiväkodissa ilmoittamassa lapseni hoitoon.
Siellä oli moninkertaiset turvatoimet.
Oli poliisia, sotilasta ja poliisikoiraa.
Kukaan ei halua päiväkodin ympärille sellaisia turvatoimia.
Se on tosi järkyttävää.
Lisään lyhyesti erään asian.
Itse hollantilaisena koen hyvin häpeällisenä, -
että lapset, kuten lapsenlapseni, käyvät koulua, joka on kuin linnake, -
kuin jokin armeijan laitos, linnoitus.
Sitä jatkuu, eikä julkisuudessa kukaan paheksu sitä.
Vuosi sitten meillä mepeillä oli tilaisuus, etuoikeus, -
vierailla kansallisissa parlamenteissamme.
Esitin kysymyksen Alankomaiden silloiselle ulkoministerille, -
nykyiselle komission vara- puheenjohtaja Frans Timmermansille.
"Antakaa yksi esimerkki, -
joka osoittaa, että Alankomaat välittää juutalaisyhteisöstään.
Antakaa esimerkki, joka osoittaa, -
että Eurooppa kohtelee Israelin valtiota kunnollisesti." Hän oli hiljaa.
Hän ei vastannut mitään.
Rikoin protokollaa ja kysyin häneltä suoraan: "Miksi ette vastaa?"
Eilen julkaistiin lehdistötiedote.
Hän oli antanut saksalaislehdelle haastattelun, -
jossa hän kertoi kokevansa unettomia öitä -
juutalaisten turvattomuuden takia. Kirjoitin Twitteriin: "Hän heräsi!"
Se on ongelma.
Olen historioitsija. Kun tutkii tarkasti, -
mitä holokaustin selviytyjille tapahtuu Alankomaissa, Puolassa, -
on hyvä puhua avoimesti antisemitismistä.
Toivon kristittynä, että mieleemme nousee jälleen, -
mitkä ovat juuret, jotta voimme taistella niitä vastaan.
Olen kristitty. Minun pitäisi tutkia omaa seurakuntaani.
Kun en tunne enkä kuule rakkautta juutalaisia -
enkä Israelia kohtaan, se sattuu minuun.
Se on ensisijainen velvollisuuteni. Ja on myönnettävä, -
että se on myös kamppailu Alankomaiden seurakunnissa, -
koska niissä on paljon myötätuntoa palestiinalaisuhreja kohtaan.
"Eikö Israel ole oikeusvaltio? Demokratia?" Kyse ei ole siitä, -
etteikö Israelia saisi kritisoida. Puhumme antisemitismistä, -
mutta todellinen ongelma on se, -
ettei arabi- ja muslimimaissa tunnus- teta Israelin valtion olemassaoloa.
Sitä pitäisi tutkia. Paljonko Hamasilla on kannattajia täällä? Paljon.
Perrine, vietämme holokaustin muistopäivää.
Näyttää siltä, ettei Eurooppa ole oppinut mitään holokaustista, -
jossa yli kuusi miljoonaa juutalaista kuoli natsien käsissä.
Mikseivät Eurooppa ja sen instituutiot opi historiasta, -
kun näemme, miten antisemitismi nousee uhkaamaan -
Euroopan juutalaisyhteisöjä ja koko läntistä yhteiskuntaa?
En usko, että opimme ikinä.
Emme ikinä opi. Oppiminen on prosessi.
Isoisovanhempani osasivat lukea ja vanhempani osasivat lukea, -
mutta se ei ole syy, miksi itse osaan lukea.
Olen taipuvainen menemään samaan suuntaan kuin aiemmat puhujat.
Olen unohtanut melkein kaiken kouluvuosistani.
Muistan vain kaksi holokaustista selviytynyttä, -
jotka tulivat puhumaan meille, kun koulussa oli näyttely.
Olin 12. Näin kuvia, joita en ollut ikinä nähnyt.
Se vaikutti minuun niin, ettei mikään vaikuttanut enemmän -
kuuden kouluvuoden aikana.
Emme ikinä opi Euroopassa. Meidän pitää oppia yhä uudelleen.
Suomennos: Marianne Tenetz