IISRAEL RÄÄGIB
Video: The Gatekeepers Dror Moreh Productions
Iisraeli Keskluureteenistus Shin Bet tegutseb peaministri alluvuses.
Selle ülesandeks on tegeleda riigisiseste julgeolekuohtudega.
2012. a toodeti Iisraelis dokumentaalfilm "The Gatekeepers"
ehk Väravavalvurid,
mis räägib Iisraeli-palestiinlaste konfliktist
luureteenistuse kuue endise juhi intervjuude põhjal.
Film sai mitmeid auhindu ja oli üks 2013. a Oscari-kandidaate.
Iisraelis äratas film suurt tähelepanu ja vastuolulisi arvamusi.
Shin Beti Luureteenistuse juhid äratavad suurt huvi,
kuna organisatsiooni kohta on riigi ajaloo vältel sündinud
mitu rahvapärimusse kuuluvat sangarilugu.
Luurejuhid ei esine tavaliselt avalikkuse ees
ega räägi oma operatsioonidest.
Filmi direktor ja osad intervjueeritavad
siiski kritiseerivad tugevalt riigi juhtkonna ja armee tegevust.
Asa Kasher on Tel Avivi Ülikooli ajalooprofessor,
kes on saanud Iisraeli Preemia üldfilosoofia uuringute eest.
Professor Kasher osales Iisraeli armee eetiliste juhiste
ja terrorivastase võitluse eetikat puudutavate dokumentide loomisel.
Ta on õpetanud 25 aastat sõjanduseetikat kõrgkoolides
ja armeebaasides.
Need kuus isikut vastutasid täidesaatmise eest,
mitte poliitika eest.
Nad on juhtinud organisatsiooni, mis tegeleb profülaktilise luurega.
Nad teostavad luureoperatsioone.
Ohu avastamise korral vastutavad nad selle ärahoidmise eest.
Asi tekitab huvi, kuna nad pole varem koos rääkinud,
ega avaldanud arvamust teatud asjade kohta.
Mõningaid neist on aeg-ajalt kuuldud,
kuid mitte kunagi sellisel moel kontsentreeritult.
Seepärast oligi neid nii huvitav kuulda.
Mida teha? Kas tulistada või mitte?
Huvitaval kombel räägivad nad kõik rahupürgimustest.
Rahu taotlemine on kahtlemata demokraatia kohus.
Minu meelest on see siiski triviaalne.
Demokraatia peabki olema rahupürgimustele pühendunud.
Kuidas, millal ja kellega, sõltub valitsuse poliitikast,
millesse ma ei taha sekkuda.
Film oli segane kooslus erinevatest ideedest ja arvamustest,
ning filmilõikudest küsitletud isikute avaldustega.
See oli kohati huvitav ja tõepärane ning kohati eksitav.
Kogumik ebamääraseid seisukohti. Mulle see muljet ei avaldanud.
Läänekallas
"Väravavalvureid" on kritiseeritud ajalooliste sündmuste piiratud
ja ühepoolse kujutamise eest.
Filmi sündmused algavad 1967. aastast,
kui Iisrael vallutas Juuda ja Samaaria ehk nn Läänekalda,
ning võttis sealsed Palestiina linnad oma kontrolli alla.
1967. aastani kuulusid Juuda ja Samaaria Jordaania kuningriigile,
mis ei lubanud palestiinlastel oma riiki luua.
Iisraeli riik ei alustanud rünnakut, vaid sattus sõtta pärast seda,
kui Jordaania armee pommitas Iisraeli linnu.
Iisrael vallutas kuue päevaga Ida-Jeruusalemma, Juuda ja Samaaria.
Jordaania riik loobus vähehaaval neist aladest
ega nõudnud neid tagasi isegi 1994. a rahulepingut sõlmides.
Neid fakte film ei maini.
Dani Dayan on Juuda ja Samaaria juudi asunduste
Kodanikeühenduste Liidu esimees.
Ta on elanud Samaarias juba 30 aastat.
Mainitud dokumentaalfilm on kui film perevägivalla all kannatanud naisest,
mis algab alles siis, kui ta tegutsema hakkab.
Kõik sellele eelnenud kannatusaastad on jäetud filmimata.
1967. a imederikas Kuue Päeva sõda oli kaitsesõda agressiooni vastu,
mis püüab sihipäraselt hävitada Iisraeli riiki ja selle juudi rahvast.
Seni olid Juuda, Samaaria ja Gaza araablaste käes,
kes siiski ei rajanud sinna Palestiina riiki.
Nad püüdsid kõike vägivallaga võtta.
Iisrael oli valmis kompromissideks ja aktsepteerima olukorda,
kus tähtsaim osa meie rahvuskodust oleks teiste valduses.
Kui meid rünnati, et vallutada kõike,
oli meil täielik õigus end kaitsta ja oma kodumaa vabastada.
Seepärast ei olnud see okupatsioon, vaid maa vabastamine.
"Väravavalvurite" režissöör esitleb 1967. a okupatsiooni
Iisraeli-palestiinlaste konflikti peapõhjusena.
Efraim Inbar on Bar-Ilani Ülikooli riigiteaduste professor.
Samuti juhib ta Begin-Sadati Strateegiauurimuste Keskust.
Prof Inbar on spetsialiseerunud Iisraeli julgeolekupoliitikale.
Ta on osalenud Iisraeli- palestiinlaste rahukõnelustel.
Sõna "okupatsioon" kõlab tänapäeval väga negatiivselt.
Prof Inbar püüab sellesse suhtuda asjalikult ja emotsioonivabalt.
Okupatsioon pole iseenesest vale termin.
USA okupeeris Lääne-Euroopa
ja püüdis seda oma mudeli järgi uuesti üles ehitada.
Neil õnnestus luua Lääne-Euroopas ja Jaapanis demokraatlikud riigid.
Okupatsioon pole alati negatiivne.
Laseme palestiinlastel oma elu elada
ja tegeleda oma siseasjadega oma tahtmist mööda.
Me ei sekku nende otsustesse.
Enamik iisraellasi ei tahagi meie kohalolu Nabluses,
Hebronis või teistes Palestiina linnades.
Peame siiski hoolitsema oma riikliku julgeoleku eest
ja hoidma ära juutide tapmist.
Tahame turvalisust, kuid saame terrorismi.
Terrori-rünnak Tel Avivis.
Sajad tuhanded meeleavaldajad.
Ühel päeval ta läks ja lasi maha peaministri.
"Väravavalvurite" režissöör Dror Moreh
otsustas näidata filmis vaid 1967. a järgseid sündmusi.
Selle perspektiivi tõttu jääb vaatajal mulje,
et Palestiina terror sünnib reaktsioonist
Juuda ja Samaaria okupatsioonile Iisraeli poolt.
Asi pole aga nii.
Palestiina terror juudi objektide vastu
algas juba 20. sajandi alguses.
Terrorirünnakuid juutide vastu esines ka Briti mandaadi ajal.
Terror jätkus riigi rajamise järel 1948. aastal,
kui niinimetatud palestiinlased olid Läänekaldal Jordaania
ja Gazas Egiptuse valitsuse all.
Gazast tuli Iisraeli fedajeeni-terroriste,
kes tapsid süütuid inimesi.
See on korduv ilming,
mis lähtub araablaste vastuseisust juutide riigile regioonis.
Kui Nabluses visati kivi, tabas see kas kassi või terroristi.
"Väravavalvurites" kirjeldavad Shin Beti juhid ulatuslikult
Palestiina terrorismi vastaseid meetmeid.
Iisraeli armee tegevust esitatakse vägivaldse ja toorena.
Palestiina terroristid äratavad aga vaatajas kaastunnet.
Neid vahistatakse kodudes keset ööd või viiakse pikkades ridades minema.
Terrorismivastane võitlus rajaneb väga selgetel kaalutlustel,
põhimõtetel, ja isegi Ülemkohtu otsustel.
Alati on raske mõista asju, vaadeldes neid erinevates raamides,
andmata tervikpilti.
See, et sõdurid uksele koputavad, otsivad taga pere noori
ja viivad nad ülekuulamistele, on halb ja eetiliselt võimatu.
Kui aga kahtlustatakse, et majas varjab end mõni tagaotsitav,
on kesköö parim aeg teda naabreid ohustamata tabada.
Majja sisenetakse öösel
ja vahistamine toimub kõige lihtsamal viisil.
See on ebamugav
ning naabrite ja sugulaste silmis alandavgi.
Siiski on see vältimatu, kuna isikut kahtlustatakse
korduvates katsetes tappa juute. Ta tuleb tabada.
Olukorra taga on vältimatus.
Sõjaline vältimatus ei mahu ilusa pildi peale.
Keskööl vahistatavat noort võidakse aga pildistada.
Fotod esitatakse aga alati väljaspool konteksti
ja need jätavad asjast vale mulje.
Filmis esitleti konteksti moonutatult.
Kontekst on see, et Iisrael võitleb terrorismiga.
Oletame, et küsitletakse suure rahvusvahelise lennujaama
turvatöötajaid, kes räägiksid, kuidas korraldasid reisijatele
põhjalikud ja pealetükkivad läbiotsimised.
Selles ei saa siiski süüdistada turvatöötajaid või lennujaama juhte.
Põhjuseks on poliitilised terroristid, kes on sundinud lennujaamad
kasutama neid ebameeldivaid turvameetmeid.
Filmi vaadates tundsin,
et autor räägib täiesti kontekstiväliselt.
Osa Shin Beti juhte tõstatab küsimusi
Iisraeli sõdurite moraalsest õigustatusest.
Karmim neist on 1980. aastail Shin Beti juhtinud
Avraham Shalomi avaldus, kus ta võrdleb Iisraeli armee sõdureid
Saksa sõduritega 2. Maailmasõjas.
See on absurdne väljend.
Meie arusaamist mööda toetas Saksa armee holokausti sündmusi.
On vale väita, et Saksa armee võitles vaid
venelaste, ameeriklaste ja brittide vastu,
ja holokausti eest vastutas vaid SS.
Saksa väesalgad olid 2. Maailmasõja ajal
konkreetselt seotud juutide tapmisega.
Kas meie tegevus meenutab kasvõi kaudseltki holokausti?
See on hullumeelne ja antisemitistlik väide.
Täiesti vale.
Küsitletavad olid terrorismivastase võitluse eksperdid.
Ma ei tea, kas neil oli selge poliitiline nägemus
või arusaamist relvajõudude olemusest.
Enamiku iisraellaste meelest on meie armee väga moraalne
ja seisab silmitsi mitmete raskestimõistetavate dilemmadega.
Eurooplased ei pea vägivalda kasutama.
Nad elaksid kui paradiisis, kuhu jõu kasutamine enam ei kuulu.
Meie elame teistsuguses kohas.
Siin on jõu kasutamine vältimatu, vahel isegi tsiviilobjektidel.
See pole lihtne.
Iisraelil on selles siiski üsna puhtad paberid.
Lääne sõjaväelasedki on märganud,
et Iisraeli armee tegutseb moraalselt kõrgel tasemel.
Iisraeli armee tegevus on seadusega palju enam piiratud
kui ühegi teise riigi armee.
Minu meelest isegi liiga palju.
Aega on väga vähe.
Tihti vältab situatsioon sekundeist mõne minutini.
Tuleb teha kiire otsus.
Üldiselt oodatakse juhilt tegutsemisotsust.
Vaoshoidmine näib lihtsam, kuid see on tihti raskem otsus.
Teine vastuolulisi tundeid tekitanud avaldus lähtub Yuval Diskinilt,
kes juhtis Shin Beti aastail 2005-2011.
Iisraeli-vastastes rünnakutes osalenud palestiinlastest rääkides,
ütleb ta: "Ühe terrorist on teise vabadusvõitleja."
Terrorist paneb pomme rahvast tulvil pizzarestorani,
diskojärjekordadesse, kus seisab palju teismelisi noori,
või usulise paasasöömaaja tseremooniale.
Too, kes nimetab pommitajaid vabadusvõitlejaiks,
mitte terroristideks, on moraalselt täiesti "metsas".
Ühe terrorist on teise vabadusvõitleja.
Öeldes, et ühe terrorist on teise vabadusvõitleja,
püüab kõneleja vabastada neid, keda ta vabadusvõitlejaiks nimetab,
terroristina tegutsemise pattudest.
Mul pole midagi selle vastu, kui näiteks palestiinlaste president
Abu Mazen nimetab end vabadusvõitlejaks.
Ta tahab palestiinlastele vabadust. Palun väga!
ÜRO harta sõnul on igal rahval enesemääramisõigus.
Palestiinlaste poliitilise vabaduse nõudel pole midagi viga.
Kui ÜRO hääletas 1947. aastal juudiriigi loomise poolt,
hääletas see ka Palestiina riigi loomise poolt.
Juudid aktsepteerisid seda.
Me ei ole palestiinlaste rahvusliku vabaduse vastu.
Selle taotlemine tsiviilelanike tapmisega
enesetapurünnakutega ostukeskustes, lasteaedades ja pubides on vale.
Me ei vabasta neid enesetapurünnakute hirmutegudest.
Siin püütakse öelda: Kui keegi võitleb vabaduse eest,
on kõik, mis ta teeb, õige.
Terroristil pole kunagi õigus.
Film ühtib maailmas kõlavate väidetega,
mille järgi Iisraeli asunduste ehitamine takistab rahuprotsessi
ja õhutab palestiinlaste terrorit.
Maailmas toimub tõelisi hirmutegusid,
nagu Põhja-Korea tuumakatsetused
ja ähvardused kaotada Lõuna-Korea maailmakaardilt.
Iraani juht eitab holokausti ja arendab tuumarelva.
Süürias on mõrvatud kümneid tuhandeid inimesi.
On tragikoomiline, et majaehitust peetakse kuriteoks.
See on täielik nonsenss.
Palestiinlaste võitluse põhjuseks meie vastu
ei ole mingi eluhoone Siilos või kool Beit Elis,
vaid meie olemasolu siin. Sionism ja Iisraeli riik,
mis minu jaoks tähendavad rahvuslikku vabadusliikumist,
on nende jaoks vaenlane.
Seepärast on nad harrastanud terrorismi juba sada aastat.
See algas kaua aega enne esimese asunduse rajamist.
Paljud iisraellased imestavad, et osa Shin Beti juhte
kritiseerib filmis valitsust, mille alluvuses nad tegutsesid,
kuid keegi neist ei esitanud omal ajal lahkumisavaldust.
Mitmeid aastaid peaminister Netanyahu alluvuses
Shin Beti juhina töötanud Yuval Diskin kritiseerib karmilt riigi juhtkonda.
See, et organisatsiooni juht ütleb mõni päev pärast pensionile jäämist,
et riigi juhtkonda ei saa usaldada, on väga veider.
See pole talle järsku kohale jõudnud,
vaid võib oletada, et tal oli selline seisukoht juba varem.
Kui ta ei usaldanud juhtkonda, oleks ta pidanud lahkuma.
Peaminister on luurejuhi boss.
Kui bossi ei usaldata ja peetakse teda ametisse sobimatuks,
tuleb esitada lahkumisavaldus ja rääkida rahvale selle põhjusest.
Kui aastaid on täidetud oma ülesandeid võimalikult hästi
ja hakatakse erru minnes kohe avalikult ülemusi mustama,
on see kuidagi ebaeetiline.
"Väravavalvurite" režissööri Dror Moreh't
kutsuti paljudele maailma filmifestivalidele.
Ta on avaldustes kritiseerinud Benjamin Netanyahut ja valitsust.
Kui Netanyahult on küsitud filmi kohta arvamust,
on ta vastanud, et ei kavatse seda vaadata.
Paljud iisraellased, kaasa arvatud riigi kultuuriminister,
hingasid kergendatult, kui film ei võitnud Oscarit.
Rahupürgimusi võib väljendada Iisraelis mitmel erineval moel.
Kui tõesti aetakse rahuasja, võib endalt küsida,
mida saab olukorra muutmiseks ära teha.
Iisraeli rahvas on rahuks valmis.
Enamik on valmis aktsepteerima kahe riigi lahendust.
Mida erilist on selles, kui nood kuus prominenti ütlevad,
et nemadki on rahu poolt?
See on ajakirjanduslikult huvitav.
Nad on isikutena huvitavad.
Tunnen neist viit - huvitavad ja vastutustundlikud inimesed.
Nad olid professionaalid ja teadsid, mida tegid.
Nende intervjueerimine on sobiv,
kuid see ei väljenda tõelist rahupürgimust.
Kui sellega segatakse igasugust kõrvalist teavet sündmustest,
mida ei kujutata terviklikult, on see ebasiiras.
See pole tõsiseltvõetav rahupürgimus.
See teenib tavalist poliitilist programmi,
mis kritiseerib praegust olukorda, selle asemel et rahule innustada.
"Väravavalvuritest" jääva mulje järgi
lahendaks Palestiina riigi loomine Läänekaldale
kõik Lähis-Ida probleemid.
Filmi järgi ei tahtvat Iisraeli valitsus leida
tõelist lahendust Iisraeli-palestiinlaste konfliktile.
Iisraelil on selge strateegia,
ja nad on valmis territoriaalseteks kompromissideks.
See põhineb Oslo lepetel.
Oleme otsinud partnerit, kes vastutaks nende alade eest,
mida oleme valmis loovutama.
2005. a tõime Gaza sektorist ühepoolselt välja
nii oma tsiviilelanikud kui sõjaväe.
Vastutasuks saime palestiinlastelt raketitule ja terrorirünnakud.
Taandumine Palestiina aladelt ei lõpeta terrorismi.
Mäletan hästi, kuidas samad mehed,
endised sõjaväe- ja julgeolekuautoriteedid,
allkirjastasid 2005. a palvekirju Gazast taandumise poolt.
See pidi edendama Iisraeli julgeolekut,
tegema imesid ja looma piirkonda ideaalse olukorra.
Teame, kui väga nad eksisid.
Neid lubadusi ei saa usaldada.
Oleme liiga tihti pidanud oma endiste armeejuhtide programmides pettuma.
Terroritegevus jätkub määramata tulevikus,
kuni juutide või kristlaste Messia tulekuni.
Terroriste saab alati olema, kuna nad on meie vastu.
See pole poliitiline strateegia, vaid põhimõte.
See on osa nende identiteedist;
sügavale juurdunud, põhjalikust rahvuslikust identiteedist.
See puudutab Hamasi ja Hezbollah't.
See pole kõikide palestiinlaste identiteet.
Rahupürgimused nende palestiinlastega,
kes nõustuvad meiega kokku leppima, on olulised ja võivad isegi õnnestuda.
Läänekallas
Tõlge: Monika Jaaguri