o
Istuin koko päivän TV:n ääressä, mikä taisi olla vähän liioiteltua.
Seurasin hetki hetkeltä hänen matkaansa kotiin ja sen jälkeenkin.
Heti kun kuulin vapautuksesta, arkitoimeni keskeytyivät.
Elin jännittyneessä odotuksessa.
Vapautuspäivänä nousin jo viideltä, koska en saanut nukuttua yöllä.
Kaltaisiani oli monia.
Seurasin TV-lähetyksiä vuorokauden ympäri.
Se oli yksi elämän onnellisista päivistä.
Seurasin TV:tä viime hetkeen ennen töihin menoa.
Kerkesin nähdä itse vapautuksen ja Egyptin TV-haastattelun.
Se oli todella hienoa.
Olin armeijassa ja aina tilaisuuden tullen kuuntelimme radiota.
Olimme varmaan ainoita, jotka eivät istuneet TV:n ääressä.
Olin 22-vuotias Phantom F4- koneen lentoperämies.
Osallistuin taisteluihin sodan alusta pari viikkoa,
6. - 20. lokakuuta 1973.
20.10. ilmahyökkäyksessä egyptiläistä lentokenttää vastaan,
koneemme sai osuman.
Onnistuimme palaamaan jonkin matkaa, mutta juuri ennen
Suezin kanavaa jouduimme jättämään koneen, joka ei pystynyt jatkamaan.
Pelkäsimme sen murskautuvan ja pelastauduimme ohjaajan kanssa
heittoistuimella ja laskeuduimme egyptiläiseen sotilasleiriin.
Koska olin upseeri ja kuuluin lentomiehistöön, jouduin pahemman
fyysisen kidutuksen uhriksi.
Etunamme oli kuitenkin se, että meitä oli valmennettu siihen.
Ei se tee lyönneistä helpompia, mutta auttaa tajuamaan tilanteen
ja oman aseman siinä.
Tiedät, missä olet ja mikä sinua odottaa.
He voivat tehdä sinulle, mitä haluavat.
Todennäköisesti sinua ei tapeta, mutta kaikkea muuta voi tapahtua.
Lähes viikkoon meille ei annettu ruokaa ja vain hyvin vähän vettä.
Kaikki oli heille luvallista, ja se oli minun asemani.
Se oli suurinpiirtein sitä, mitä saatoin odottaa.
Monet muut, lähinnä jalkaväkisotilaat,
eivät olleet valmistautuneet siihen.
He joutuivat sotaan, joka muutenkin oli vaikea ja vaati paljon uhreja.
Äkkiä he olivat vankeuden kurimuk- sessa tietämättä, mitä tapahtuu.
Vapauduttuaan suuri osa sai hyvin ymmärtämättömän vastaanoton
puolustusministeriön ja armeijan taholta.
Se selittänee, miksi minulle sotavankeuskokemus on ollut
vähemmän traumaattinen kuin monelle muulle.
Vapautuneet sotavangit eivät silloin saaneet tarvittavaa hoitoa,
heitä ei huomioitu eikä kuunneltu.
He joutuivat vain jatkamaan elämää ja alkovat opiskella,
käydä työssä, perustaa perheitä ja kasvattaa lapsia.
On vaikea sanoa, kuinka toimiva ja tyydyttävä ratkaisu se oli.
Ilmeisesti ei riittävä, koska osa traumoista puhkesi paljon myöhemmin.
Tänä päivänä terapeutit sanovat, että posttraumaattiset reaktiot
tulevat esille vasta 20-30 vuoden kuluttua.
Jos ihmiset vaikkapa menettivät työpaikan tai joutuivat muuten
taloudellisiin vaikeuksiin, he murtuivat toimintakyvyttömiksi.
Toisten perhesuhteet osoittautuivat pysyvästi ongelmaisiksi.
Lapset saattoivat kasvaa isän kanssa, jota piti vahtia ja
jonka suhteen piti olla varuillaan, ettei häiritse tai ärsytä häntä.
Sitten on niitä isiä, jotka kokemansa pelon ja huolen takia
kantavat lapsistaan liikaa huolta ja käärivät heidät pumpuliin,
pelkäävät heidän armeijapalvelus- taan ja kaikkia mahdollisia vaaroja.
He siirtävät pelkonsa lapsiin.
Lapset eivät aina voi vastustaa sitä vanhempien kunnioituksesta.
Tämä on ympyrä, joka vaikuttaa edelleen, vaikka kaikki silloin
jatkoivat elämää ja toimintaa.
Ne, jotka olivat silloin vähän vanhempia ja koulutetumpia
tai joilla oli vahvempi tausta, luonne ja mieli,
selvisivät siitä helpommalla.
Meissä on niitä, jotka ovat menestyneet hyvin urallaan
ja jopa julkisissa tehtävissä.
Kaksi palveli armeijan korkeissa viroissa.
Mutta keskimäärin meissä on aivan liikaa heitä, jotka eivät pysty
suorittamaan arkea ja joiden asiat ovat huonosti.
Onnekseni minä en kärsi unettomuudesta ja painajaisista,
jotka palauttavat monet meistä niihin hirvittäviin päiviin
ja öihin, jotka he viettivät vankeudessa.
Yllätyksekseni kuitenkin jälkeenpäin kävi ilmi,
kun meitä lopulta kymmenen vuotta sitten alettiin hoitaa
ja minäkin kävin terapiassa yli viisi vuotta,
että minäkin olen omalla tavallani kärsinyt pitkittyneestä traumasta
joka on johtunut kokemuksistani Egyptissä.
Suurimmalla osalla meistä on todettu olevan PTSD-oireyhtymä,
joka tekee meistä rajoittuneita.
Giladin suhteen organisaatio, osin meidän järjestömme työn ansiosta,
lienee ottanut oppia aikaisemmista virheistä.
Häntä saattelee terapeutti, joka ainakin lehtitietojen mukaan
on psykologi, joka on järjestömme jäsen ja itsekin entinen sotavanki.
Hän on toiminut ilmavoimien psykologina ja hoitanut vuosia
posttraumaattisia ongelmia.
Olettaisin, että Giladia myös kuulustellaan paljon lempeämmin
ja hitaammassa tahdissa, eikä hänen päälleen käydä samoin
kuin tapahtui meidän tuolloin vankeudesta palanneiden kohdalla.
Toivon sen auttavan häntä.
Toivottavasti hän saa riittävän pitkäaikaisen,
kuukausia tai vuosia kestävän hoidon.
On mahdollista, että ne ongelmat, joita meillä on, johtuvat
suurelta osalta siitä, että meitä ei huomioitu 25 vuoteen.
Jos meitä olisi hoidettu heti, voi olla, että suuri osa edellä
puhutuista ongelmista olisi voitu ehkäistä.
Tottakai se ilahduttaa.
Vapauduin armeijasta 3 kk sitten.
Ilman muuta sotilaana haluaisin, että puolestani tehtäisiin kaikki,
jos joutuisin tuohon tilanteeseen.
Sotilaana samaistun häneen ja koen, että hänet on vapautettava.
Hän palveli maan puolesta, joka on kansalaisvelvollisuutemme.
Koska armeijapalvelu ei ole vapaa- ehtoista, hänet on vapautettava.
Oli suuri ilo nähdä hänen vapautu- van ja valtion tekevän parhaansa
jokaisen puolesta, joka palvelee armeijassa ja joutuu sotavangiksi.
Se on valtion velvollisuus kaikkia sotilaita kohtaan.
Olemme pieni kansa, joka on sitoutunut toinen toisensa suhteen.
Se tarkoittaa sitoutumista sekä hyvässä että pahassa.
Kansalaisena minun on tajuttava, että juutalainen poika kidnapattiin
syyttä, vain sen takia, että hän oli israelilainen.
Hänet kidnapattiin, kidutettiin ja pidettiin vankina 5½ vuotta.
Hänen perheensä kärsi tuon ajan.
Se olisi voinut tapahtua minulle ja meille kaikille, koska kaikkien
lapset palvelevat armeijassa.
Kun olin vankeudessa, tiesin, että tulen vapautumaan,
koska sotavangit olivat aina palanneet takaisin.
Minä jouduin vangiksi kaksi viikkoa sodan alettua ja tiesin, että
Egyptissä oli jo 200 sotavankia.
Tiesin, että valtio ei voi antaa niin suuren määrän sotilaita
olla vankina kauan aikaa.
Samassa sodassa Syyriassa oli 70 israelilaista vankina 8 kuukautta.
Hekin olivat varmoja kotiinpaluusta.
Se, että nyt asia on vähemmän selvä, ei ole kansan vaan johtajien vika.
Poliittiset ja sotilasjohtajat on vallannut tietty epävarmuus.
Olen syntynyt Haifassa.
Tämä kirjapaino on perheeni perustama liikeyritys.
Isoisäni karkotettiin Mannheimista vuonna 1936, ja hän tuli perheineen
Haifaan, tähän rakennukseen.
Tämä työpöytäni on tuotu Mannheimista.
5. maaliskuuta 2003 olin täällä painokoneen ääressä.
Radio oli auki ja äkkiä ohjelman keskeytti uustislähetys.
Terrori-isku Haifassa.
Soitin heti lapsille, mutta matkapuhelinverkko romahti.
Soitin lankapuhelimella ex-vaimolle, joka sanoi, että Dror on kotona.
Dror oli puhunut Talin kanssa muutamaa minuuttia aiemmin.
Tal ei vastannut puhelimeen.
Häntä ei löytynyt loukkaantuneiden listoilta,
mistä tuolloin olin iloinen.
Aloin etsiä häntä sairaaloista.
Noin kello 17 minut lähetettiin Abu Kabiriin Jaffoon,
jossa on maan keskusruumishuone.
Talin ruumis tunnistettiin hampaiden perusteella.
Hän kuoli terrori-iskussa.
Tal
On kauhea asia menettää elämä.
Muistamme, emme unohda.
Tal. Rakastan ja muistan sinua aina.
Tal oli 17 vuoden ja 9 kk:n vanha.
Hänkin syntyi täällä Haifassa.
Hän oli toisaalta jo aikuinen, mutta toisaalta vielä lapsellinen.
Hän rakasti eläimiä, muun muassa kameleita, joita olemmekin
piirtäneet paljon hänen muistokseen.
Tal oli hyvin seurallinen ja loi yhteyksiä asemaan katsomatta.
Iloinen tyttö.
Viimeisen kerran tapasin häntä kahden kesken,
ja enemmän kuin isä ja tytär, olimme ystäviä.
Illalla menimme yhdessä syömään ja erotessa annoin hänelle setelin.
Kaksi päivää myöhemmin se löytyi hänen kukkarostan ja palasi minulle.
Viiden vuoden aikana, kun sain harvoin mahdollisuuden puhua,
sanojani yritettiin vääntää henkilökohtaiseksi kostonhaluksi.
Siitä ei suinkaan ole kyse.
Kuten sanoin, minulla on vielä kaksi lasta, ja haluan heidän
elävän täällä kokonaisen elämän.
Olen kirjoittanut artikkelin ja sanonut mielipiteenäni,
että terroristeja on luovutettava yksi yhtä vastaan.
Se yksi olkoon vaikka tyttäreni murhaaja.
Ei tässä ole kyse kostosta, vaikka senkin voisi ymmärtää.
Minä sanon, että Israelin valtion on tehtävä loppu kiristyksestä.
Minulta kysyttiin, kuinka voin isänä arvostella perhettä,
joka tekee kaikkensa poikansa vapauttamiseksi.
En mitenkään arvostellut Giladin perhettä, vaan puhuin maan johdolle
vähemmistön äänellä.
Ennenkuin menimme Jerusalemiin, kukaan ei puhunut hinnasta
eikä siitä, että ei pidä vapauttaa murhaajia.
Vetosimme korkeimpaan oikeuteen Israelin sensuuria vastaan.
Vaadimme, jos ei nimien, niin listalla olevien terroristien
tekojen julkaisemista.
Sitäkään ei israelilaisen yleisön annettu tietää.
Nyt jälkikäteen, kun tiedetään, mitä nuo vapautetut ovat tehneet,
monet ovat kauhuissaan.
Jos keskustelu olisi ollut suoraa, todellista
ja avointa hallituksen ja lehdistön taholta,
voi olla, että sopimusta ei olisi tehty.
Edellisistä vaihdoista tiedämme, mikä sen hinta tulee olemaan.
Israelilaiset pitävät 1027:n terroristin vapauttamista
korkeana hintana.
Israel ei edes tiedä, minkä hinnan se tulee vielä maksamaan.
Kokemus näyttää, että se lisää ter- rori-iskuja ja vaatii ihmishenkiä.
Nuo terroristit eivät edes paperilla sitoutuneet olemaan
palaamatta terrorin pariin.
Aiemmin heiltä on vaadittu sitoumus, vaikkei se olekaan paperin väärti.
Nyt ei edes sitä.
Ei Israel ole haavoittumaton.
Olen huolissani tulevaisuudesta.
On olemassa ehdoton velvoite palauttaa sotilaat takaisin.
Itse olin aktiivisesti mukana ja tapasin usein Giladin perhettä.
Minulle tämä on henkilö- kohtainen ja tärkeä asia.
En halua mennä poliittisiin tai sotilaallisin arviointeihin.
Kuuntelen, mitä ihmiset sanovat.
Minulle riittää, kun asioita hoitavat tahot sanoivat,
että sopimus on mahdollinen.
-Kuinka paljon lähipiirissäsi puhuttiin tästä asiasta?
-Tosi paljon. Etupäässä perheessä, ei niinkään kavereiden kanssa.
Perheessä puhuttiin paljon ja ol- tiin enemmän iloisia kuin vihaisia.
Tuntuu aina mahdottomalta hyväksyä niiden ihmisten vapauttaminen,
mutta ilmeisesti ei ole vaihtoehtoa ja on pakko antaa periksi.
Se, että olemme joutuneet tilanteeseen, jossa on maksettava
1000 terroristia yhdestä sotilaasta, on kyllä outoa.
Se sanoo meistä paljon.
Olen iloinen siitä, että yksi elämä on meille niin arvokas.
Toisaalta kuitenkin 1000 terroristia on palannut kentälle
ja toiminta on taas vilkastunut.
Sillä on yhteys vapauttamiseen.
Suvun nuori, armeijan käynyt polvi oli meillä sopimusta vastaan.
Vävyni palveli armeijassa upseerina.
Hänen kantansa oli, että jos se kävisi hänelle, hän ei haluaisi
niin suuren määrän vapauttamista hänen takiaan.
Perheen hän silti odottaisi tekevän kaiken, mitä Giladin perhe teki.
Jos häneltä kysyttäisiin murhaajien vapauttamisesta, hän sanoisi ei.
Näin nuorten mielestä.
Ikäisteni vanhempien mieli- piteet olivat jakautuneet.
Miehet olivat enemmän rationaalisia ja naiset reagoivat tunteella.
Suvun naiset ajattelivat äiteinä, että Gilad on vapautettava.
Miehet muistuttivat, keitä myös joudutaan vapauttamaan, ja että
tulee terrori-iskuja ja murhia.
Olin ehdottomasti puolesta, enkä ole halunnut mitään takarajaa
vapautettavien määrälle.
Ajattelen edelleen, että päätös oli oikea, vaikka ehkä kipeä.
Joku voi olla kanssani eri mieltä vapautettujen lukumäärästä,
mutta päätös oli tehtävä ennenkuin oli liian myöhäistä.
Pian se olisi ollut jo mahdotonta.
-Muistatko, kun oli terrori-iskuja?
-Tottakai!
-Mitäs, jos se toistuu?
-Ajattelin kyllä sitäkin.
Se on jotain, mitä ei voi estää, ei se liity Giladin vapauttamiseen.
Aina riittää terroristeja ja niitä, jotka haluavat vahingoittaa ja
pilata "rauhallisen" elämämme aina tilaisuuden tullen.
Ei sille mitään voi.
Mietin, mitä Gilad tuntisi, jos hän ajattelisi sen olevan hänen takiaan.
Ettei hän vain ottaisi sitä omalle kontilleen.
Israelissa tilanne vain on tämä.
Ikäero on suuri ja tunnen olevani lähempänä hänen vanhempiaan,
jotka ovat ikätovereitani.
Voi olla, että puhumme vähemmän yhteistä kieltä.
Toivottavasti hänen ei tarvitse käydä läpi meidän kamppailujamme.
Kunpa 30-40 vuoden kuluttua hän olisi yhdistyksen ainut jäsen.
Suomennos: Silja Bar David