IISRAEL RÄÄGIB
Sõjavang Gilad Shaliti vabastamine oli kahtlemata üks viimase aja
suuremaid sündmusi Iisraelis. Maal on vaevalt kedagi, kes poleks
temast kuulnud ja näinud tema pilte. Pilte oli kõikjal kui ta oli Gazas
5 aastat vangis Hamasi käes.
Selles saates kohtume ühega Iisraeli sadadest endistest sõjavangidest.
Ta räägib meile, kuidas vangipõlv on tema elu mõjutanud.
Kuuleme ka neid, kes olid Gilad Shaliti lepingu vastu.
Lepingu kohaselt Iisrael pidi maksma Gilad Shaliti vabastamise eest
üle tuhande terroristiga.
18. oktoobril 2011 vabastas Hamas Iisraeli sõduri Gilad Shaliti.
Gilad rööviti armeeteenistuse ajal 2006. aastal, kui ta oli 19-aastane.
Vabastamise päeval Gilad viidi Gaza aladelt Egiptusesse, kus kohalik
telereporter intervjueeris teda.
Sealt ta loovutati piiril ootavatele Iisraeli armee esindajatele.
Peale lühikest tervisekontrolli võis ta kohtuda oma vanemate ja
perega.
Suurim osa iisraellastest jälgis hommikust õhtuni vabastuspäeva
sündmusi ja Giladi kojunaasmist Üla-Galileasse.
Istusin kogu päeva TV ääres, mis oli ilmselt natuke liialdatud.
Jälgisin hetk-hetkelt tema teekonda koju ja ka peale seda.
Kohe kui kuulsin vabastamisest, argitegemised jäid pooleli.
Elasin ootusärevuses.
Vabastamise päeval ärkasin juba kell 5 kuna ei saanud öösel magada.
Minusuguseid oli palju.
Jälgisin TV-saateid ööpäevaringselt.
See oli üks elu õnnelikest päevadest.
Jälgisin telekat viimse hetkeni enne tööle minekut.
Jõudsin näha vabastamist ennast ja Egiptuse TV-intervjuud.
See oli tõesti uhke.
Olin armees ja alati kui võimalus avanes, kuulasime raadiot.
Olime kindlasti ainsad, kes ei istunud TV ääres.
Gilad Shalit ei ole esinenud avalikkuses peale enda vabanemist.
Tema pereliikmed on rääkinud, et ta vähehaaval hakkab harjuma
normaalse eluga.
Palju on räägitud sellest, milline on pika vangistuse mõju
olnud tema vaimsele tervisele ja millise tervenemise protsessi
ta peab läbi tegema.
Õiged inimesed seda hindama on riigis elavad endised sõjavangid.
Yoram Rubinstein on raamatupidaja ja kolme lapse isa,
kes elab Haifas oma naise Leaga. Ta sattus sõjavangi Yom-Kippuri
sõjas, aastal 1973.
Olin 22-aastane Phantom F4-hävitaja lennutüürimees.
Osalesin paar nädalat peale sõja algust lahingutes,
6. - 20. oktoober 1973.
20.10. õhurünnakus Egiptuse lennuki vastu
meie lennuk sai pihta.
Meil õnnestus natuke maad tagasi tulla, aga just enne
Suessi kanalit pidime jätma lennuki, mis ei suutnud jätkata.
Kartsime, et see puruneb ja katapulteerusime koos piloodiga
ja laskusime Egiptuse sõjaleeri.
Yoram oli paar nädalat sõjavangis Egiptuses.
Suurema osa ajast ta oli täiesti eraldatud teistest.
Ta teadis siiski, et koos temaga on vangistuses ka teisi
Iisraeli sõdureid.
Kuna olin ohvitser ja kuulusin lennumeeskonda, sattusin suurema
füüsilise piinamise ohvriks.
Meie eeliseks oli siiski see, et meid oli selleks ettevalmistatud.
See ei tee lööke kergemateks, aga aitab mõista olukorda
ja oma seisu selles.
Tead, kus sa oled ja mis sind ootab.
Nad võivad teha sinuga, mida tahavad.
Tõenäoliselt sind ei tapeta, aga kõike muud võib juhtuda.
Peaaegu nädal aega meile ei antud süüa ja ainult väga natuke vett.
Kõik oli neile lubatud, ja see oli minu seisukord.
See oli enam-vähem see, mida võisin oodata.
Paljud teised, peamiselt jalaväelased,
ei olnud selleks valmistunud.
Nad sattusid sõtta, mis ka muidu oli raske ja nõudis palju ohvreid.
Ühtäkki olid nad vangistuse keerises teadmata, mis toimub.
Vabanedes suur osa sai väga arusaamatu vastuvõtu
kaitseministeeriumi ja armee poolt.
See selgitab, miks minule sõjavangistuse kogemus on olnud
vähem traumaatiline kui paljudele teistele.
Vabanenud sõjavangid ei saanud tollal vajalikku hoolitsust,
neile ei pööratud tähelepanu ega neid ei kuulatud.
Nad pidid vaid jätkama elu ja hakkama õppima,
käima tööl, looma peresid ja kasvatama lapsi.
On raske öelda, kui toimiv ja rahuldav lahendus see oli.
Ilmselt mitte piisav kuna osa traumadest ilmnesid palju hiljem.
Tänapäeval terapeudid ütlevad, et traumajärgsed reaktsioonid
tulevad esile 20-30 aasta pärast.
Kui inimesed kasvõi kaotavad töökoha või satuvad muidu
majanduslikesse raskustesse, nad muutuvad tegutsemisvõimetuks.
Teiste peresuhted osutuvad püsivalt probleemseteks.
Lapsed võisid kasvada isaga, keda pidi kogu aeg valvama ja
kelle suhtes pidi olema valvel, et ei häiriks või ärritaks teda.
On neid isasid, kes kogetud hirmu ja mure tõttu
hoolitsevad laste eest liiga palju ja mässivad nad vati sisse,
kardavad nende armeeteensitust ja kõiki võimalikke ohte.
Nad annavad oma hirmu lastele edasi.
Lapsed ei saa sellele alati vastu hakata austusest vanemate vastu.
See on ring, mis mõjutab endiselt, kuigi tookord kõik
jätkasid elu ja tegevust.
Need, kes siis olid natuke vanemad ja koolitatumad
või kellel oli tugevam taust, iseloom ja vaim,
tulid sellest kergemini välja.
Meie hulgas on neid, kes on olnud edukad kärjääris
ja isegi avalikus teenistuses.
Kaks teenis armee kõrgetes ametites.
Aga keskmiselt on meie hulgas liigagi palju neid, kes ei suuda
hakkama saada argipäevaga ja kelle asjad on halvasti.
Yoram Rubinstein kuulub endiste sõjavangide loodud tugirühma,
mille nimi on Eri Balaila, eesti keeles öövalvurid.
Õnneks mina ei kannata unetuse ega painajate all,
mis toovad paljusid meist tagasi neisse kohutavatesse päevadesse
ja öödesse, mis nad vangistuses veetsid.
Minu üllatuseks selgus ikkagi tagantjärgi,
kui meid lõpuks kümme aastat tagasi hakati ravima
ja ka mina käisin teraapias üle viie aasta,
et ka mina olen omal moel kannatanud pikenenud trauma all,
mis on tulenenud minu kogemustest Egiptuses.
On tõdetud, et suuremal osal meist on PTSD-sündroom,
mis teeb meist piiratud.
Giladi suhtes organisatsioon, osalt meie ühenduse töö tulemusena,
on õppinud varasematest vigadest.
Teda saadab terapeut, kes vähemalt ajalehe teadete kohaselt
on psühholoog, kes on meie ühenduse liige ja ka ise endine sõjavang.
Ta on tegutsenud õhujõudude psühholoogina ja ravinud aastaid
posttraumaatilisi probleeme.
Oletaksin, et Giladi kuulatakse üle ka palju õrnemini
ja aeglasemas tempos ega käida peale samamoodi
nagu juhtus tookord meiega, vangistusest naasnutega.
Loodan, et see aitab teda.
Loodetavasti ta saab piisavalt pikaajalise,
kuid või aastaid kestva ravi.
On võimalik, et need probleemid, mis meil on, tulenevad
suurelt osalt sellest, et meile ei pööratud tähelepanu 25 aastat.
Kui meid oleks ravitud kohe, võib olla, et suurt osa varem
räägitud probleemidest oleks võinud ära hoida.
Kogu riigi olemasolu aja on Iisraeli kaitsejõud kohustunud tegema kõik,
et tuua kõik sõdurid tagasi koju. Gilad Shaliti puhul seda kohustust
toodi pidevalt esile.
Muidugi see ei rõõmusta.
Vabanesin armeest 3 kuud tagasi.
Sõdurina tahaksin teadagi, et minu eest tehtaks kõik,
kui satuksin sellisesse olukorda.
Sõdurina samastun temaga ja tunnen, et ta tuleb vabastada.
Ta teenis maa eest, mis on meie kodanikukohus.
Kuna armeeteenistus pole vabatahtlik, tuleb ta vabastada.
Oli suur rõõm näha teda vabanemas ja et riik teeb oma parima
igaühe eest, kes teenib armees ja satub sõjavangi.
See on riigi kohus kõikide sõdurite ees.
Oleme väike rahvas, kes on pühendunud üksteise suhtes.
Se tähendab seotud olemist nii heas kui halvas.
Kodanikuna ma pean mõistma, et juudi poiss rööviti
ilma põhjuseta ainult seepärast, et ta oli iisraellane.
Ta rööviti, teda piinati ja hoiti vangis 5 ja 1/2 aastat.
Tema pere kannatas kogu selle aja.
See oleks võinud juhtuda minuga ja meie kõigiga kuna kõikide
lapsed teenivad armees.
Kui olin vangistuses, teadsin, et mind vabastatakse,
kuna sõjavangid olid alati tulnud tagasi.
Mina sattusin vangi kaks nädalat peale sõja algust ja teadsin, et
Egiptuses oli juba 200 sõjavangi.
Teadsin, et riik ei saa lasta nii suurel hulgal sõduritel
olla kaua vangistuses.
Samas sõjas Süürias oli 70 iisraellast vangis 8 kuud.
Ka nemad olid kindlad oma kojunaasmises.
See, et nüüd asi oli vähem selge, pole rahva vaid juhtide viga.
Poliitilisi ja armeejuhte on vallanud teatud ebakindlus.
Info Gilad Shaliti vabastamise kohta tõstis rahvas suure innustuse
ja rõõmu. Iisraeli meedia käsitles sündmusi seikadena.
Giladi vabastamise hetk langes samale päevale kui tuhanded
lehtmajade pühale tulnud kristlased marssisid igaaastast
solidaarsusmarssi Jeruusalemma tänavatel.
Nad võtsid ka osa Iisraeli rahva rõõmust Giladi vabastamise üle.
Vähem tähelepanu said need, kes olid vabastuslepingu vastu.
Ron Khermann on trükikoja ettevõtja ja kolme lapse isa.
Ta on ka endine Iisraeli ujumismeister.
Olen sündinud Haifas.
See trükikoda on minu pere poolt rajatud äriettevõte.
Vanaisa saadeti Mannheimist välja 1936, ja ta tuli koos oma perega
Haifasse, sellesse hoonesse.
See minu töölaud on toodud Mannheimist.
2003. a. märtsis enesetaputerrorist astus Haifas bussi number 37.
Terrorist lasi õhku ennast ühel linna peatänavatest.
Plahvatuses hukkus 17 inimest, kellest suurem osa olid koolist
tulevad noored. Roni vanim tütar Tal Khermann oli üks neist.
5. märtsil 2003 olin siin pressi ääres.
Raadio oli lahti ja äkki katkestasid saate uudised.
Terrorismirünnak Haifas.
Helistasin kohe lastele, aga mobiilivõrk kukkus kokku.
Helistasin tavatelefonil ex-naisele, kes ütles, et Dror on kodus.
Dror oli rääkinud Taliga mõni minut varem.
Tal ei vastanud telefonile.
Teda polnud haavata saanute nimekirjas,
mille üle tookord olin rõõmus.
Hakkasin teda haiglatest otsima.
Umbes kell 17 mind saadeti Abu Kabiri Jaffosse,
kus on riigi kesksurnukuur.
Tali laip tuvastati hammaste põhjal.
Ta suri terrorismirünnakus.
Tal
On kohutav kaotada elu.
Mäletame, peame meeles.
Tal. Armastan ja mäletan sind alati.
Tal oli 17 aastat ja 9 kuud vana.
Ka tema sündis siin Haifas.
Ta oli ühest küljest täiskasvanu, aga teisest küljest veel lapsik.
Ta armastas loomi, muuhulgas kaameleid, keda olemegi
palju tema mälestuseks joonistanud.
Tal oli väga seltskondlik ja lõi sidemeid seisusele vaatamata.
Rõõmus tüdruk.
Viimast korda kui kohtusin temaga kahekesi,
olime rohkem kui isa ja tütar, olime sõbrad.
Õhtul läksime koos sööma ja lahkudes andsin talle paberraha.
Kaks päeva hiljem see leiti tema rahakotist ja tuli mulle tagasi.
Kaks aastat hiljem tabati kolm selle terrorirünnaku planeerijat.
Kohtuotsus langetas igaühele neist 18 eluaegset vangistust.
Gilad Shalitin sõjavangistuse ajal räägiti võimalusest vahetada Gilad
suure hulga riigis viibivate terroristidest vangide vastu.
Ron Kherman ja mõned teised, kes terrorismirünnakus oma lapse
kaotanud vanemad ühinesid selle vastu.
Viie aasta jooksul, kui harva sain võimaluse rääkida,
minu sõnu püüti pöörata isiklikuks kättemaksuhimuks.
Küsimus pole üldse selles.
Nagu ütlesin, on mul veel kaks last ja tahan, et nad
elavad siin kogu elu.
Olen kirjutanud artikli ja öelnud oma arvamuse,
että terroriste tuleb loovutada üks ühe vastu.
Olgu see üks kasvõi minu tütre mõrvar.
Küsimus pole kättemaksus, ehkki ka seda võiks mõista.
Mina ütlen, et Iisraeli valitsus peaks lõpu tegema väljapressimisele.
Minult küsiti, kuidas ma isana võin arvustada peret,
mis teeb kõik oma poja vabastamiseks.
Ma ei arvustanud kuidagi Giladi peret, vaid rääkisin maa juhtidele
vähemuse häälega.
Enne kui läksime Jeruusalemma, keegi ei rääkinud hinnast
ega sellest, et ei peaks vabastama mõrtsukaid.
Hamasiga peetud läbirääkimiste ajal Iisraeli valitsus ei avalikustanud
kõnealuste terroristide nimed. Vabastatavate terroristide nimekiri
tuli avalikkusesse alles peale lepingu allkirjastamist,
kaks päeva enne selle täideviimist.
Kõnealuste terroristide arvel oli kokku üle 600 iisraellase elu.
Tal Khermanni kolm mõrtsukat olid vabastusnimekirjas.
Läksime kõrgeima kohtuni Israelin tsensuuri vastu.
Nõuame, kui mitte nimede, siis nimekirjas olevate terroristide
tegude avalikustamist.
Ka seda pole iisraeli avalikkusele teada antud.
Nüüd tagantjärgi, kui tean, mida need vabastatud on teinud,
on paljud kohkunud.
Kui läbirääkimised oleks olnud siirad, tõelised
ja avatud valitsuse ja ajakirjanduse poolt,
võib olla, et lepingut poleks tehtud.
Eelmistest vahetustest teame, mis selle hind saab olema.
Iisraellased peavad 1027 terroristi vabastamist
kõrgeks hinnaks.
Iisrael ei tea isegi, mis hinda see veel maksab.
Kogemus näitab, et see lisab terrorirünnakuid ja nõuab inimelusid.
Need terroristid pole isegi paberil kohustunud olema
tagasi pöördumata terrori juurde.
Varem neilt on nõutud kohustumist, ehkki see pole isegi paberit väärt.
Nüüd isegi mitte seda.
Iisrael ei ole haavamatu.
Olen mures tuleviku pärast.
On olemas tingimusteta kohustus sõdurid tagasi tuua.
Ise olin aktiivselt kaasas ja kohtusin sageli Giladi perega.
Minule see on isiklik ja tähtis asi.
Ma ei taha minna poliitiliste või sõjaväeliste hinnanguteni.
Kuulan, mida inimesed ütlevad.
Minule piisab kui asju korraldavad pooled ütlesid,
et kokkulepe on võimalik.
-Kui palju tutvusringkonnas räägiti sellest asjast?
-Tõesti palju. Peamiselt perekonnas, mitte nii palju sõpradega.
Peres räägiti palju ja oldi rohkem rõõmsad kui vihased.
Tundub võimatuna heaks kiita nende inimeste vabastamine,
aga ilmselt ei ole muud valikut ja tuleb anda järgi.
See, et oleme sattunud olukorda, kus tuleb maksta
1000 terroristi ühe sõduri eest, on küll kummaline.
See ütleb meie kohta palju.
Olen rõõmus selle üle, et üks elu on meile nii väärtuslik.
Teisest küljest siiski 1000 terroristi on naasnud võitlusväljale
ja tegevus on taas elavnenud.
Sellel on seos vabastamisega.
Suguvõsa noor, armees käinud põlvkond oli meil lepingu vastu.
Väimees teenis armees ohvitserina.
Tema seisukoht oli, et kui see juhtuks temaga, ta ei tahaks
et nii suur hulk vabastataks tema pärast.
Siiski ta ootaks, et pere teeks kõike seda, mida Giladi pere tegi.
Kui talt küsitaks tapjate vabastamise kohta, ta ütleks ei.
Nii on noorte meeste arvates.
Minuvanuste vanemate arvamused on jagunenud.
Mehed olid rohkem ratsionaalsed ja naised reageerisid tunnetega.
Suguvõsa naised mõtlevad emadena, et Gilad tuleb vabastada.
Mehed tuletavad meelde, keda tuleb vabastada ja et
tuleb terrori rünnakuid ja tapmisi.
Olin tingimusteta poolt ega ole tahtnud mingit ülempiiri
vabastatavate arvule.
Arvan endiselt, et otsus oli õige, ehkki valus.
Mõni võib olla minuga eri meelt vabastatute arvu suhtes,
aga otsus tuli teha enne kui oleks olnud liiga hilja.
Varsti oleks see olnud juba võimatu.
-Kas mäletad, kui oli terrorirünnak?
-Muidugi!
-Mis siis, kui see kordub?
-Mõtlesin ka selle peale.
See on midagi, mida ei saa takistada, see pole seotud Giladi vabastamisega.
Alati jätkub terroriste ja neid, kes tahavad kahjustada ja
rikkuda meie "rahulikku" elu alati kui võimalus tuleb.
Pole midagi teha.
Mõtlen, mida Gilad tunneks, kui ta mõtleks, et see on tema pärast.
Kui ta vaid ei võtaks seda oma õlule.
Iisraelis lihtsalt on olukord selline.
Viie aasta jooksul endiste sõjaveteranide rühm palvetas
Gilad Shaliti vabastamise eest. Rühma liikmed on valmis võtma teda
avasüli vastu rühma kõige nooremaks liikmeks.
Vanusevahe on suur ja tunnen, et olen lähemal tema vanematele
kes on minu eakaaslased.
Võib olla, et räägime vähem ühist keelt.
Loodetavasti tal pole tarvis käia läbi meie võitlusi.
Kui ta vaid oleks 30-40 aasta pärast ühenduse ainuke liige.
Kisu mind ära, Issand, mu vaenlaste käest;
sinu kaitse alla ma kipun! Psalm 143:9
Tõlge: Ülle Kapanen