Iisrael räägib
2011. aasta septembris saavutab Iisraeli ja palestiinlaste konflikt
taas kord kulminatsiooni.
Palestiinlaste väitel on nad kaotanud lootuse
läbirääkimiste õnnestumiseks Iisraeliga.
Nad kavatsevad paluda ÜRO Peaassambleelt tunnustust
Palestiina riigile.
Suur küsimus on, mis seejärel juhtub,
kuna see samm võib põhjustada regioonis suuri muutusi.
Ben Dror Yemini on Iisraeli suuruselt teise päevalehe
Ma'ariv peatoimetaja.
Vaatame, mis on toimunud viimase kümne aastaga,
kui on vormitud Iisraeli ja palestiinlaste vahelist kokkulepet.
Teame, mis juhtus Camp Davidi läbirääkimistel.
Palestiinlased lükkasid pakkumised tagasi.
Iisraellaste Ehud Olmerti kaudu Camp Davidis tehtud ettepanek
oli hämmastav, kuna see sisaldas Jeruusalemma jagamist.
Sellestki pakkumisest palestiinlastele ei piisanud.
Sellele järgnes Clintoni ettepanek.
See sisaldas 1967. aasta piire teatud parandustega,
Jeruusalemma jagamise ja põhimõtte "kaks riiki kahele rahvale".
Kui räägitakse kahest riigist, palestiinlased aktsepteerivad seda.
Clintoni ettepanek kahest riigist kahele rahvale
tähendas erinevaid riike juutidele ja palestiina rahvale.
Vaid kahe riigi lahendus teeks Iisraelist palestiinlaste riigi,
kuna see sisaldaks palestiinlaste naasmisõigust Iisraeli.
Seejärel peeti läbirääkimisi Tabas, kuid need kõik nurjusid,
peamiselt palestiinlaste keeldumise tõttu.
Viimase ettepaneku tegi palestiinlastele 2008. aastal
Iisraeli endine peaminister Ehud Olmert.
Ta pani ette Iisraeli ulatuslikku taandumist Läänekaldalt
ja suuri rahasummasid nende riigi rajamiseks.
Meie info sündmuste kohta ei põhine vaid Iisraeli allikail.
Mahmoud Abbas andis intervjuu ajalehele The Washington Post
ja ütles, et ei tahtnud loobuda palestiinlaste naasmisõigusest.
Ta möönis isegi, et pakkumine oli suurepärane,
kuid tahtis saada ulatuslikumat naasmisõigust,
mis oleks tähendanud Iisraeli riigi lõppu.
Euroopas ei mõisteta naasmisõiguse tagajärgi.
Mõelge, kui 12 miljonit Saksa päritolu inimest
saadetaks tagasi Tshehhi ja Poola või Jugoslaavia taastataks endisena.
Palestiinlaste naasmisõigus tähendaks Iisraeli lõppu.
Lähis-Ida olukord ei paraneks, vaid muutuks kaootiliseks.
Sellega ei nõustuks ükski iisraellane, isegi mitte rahuaktivistid,
välja arvatud mõned fanaatikud.
Mõlema osapoole mõistlikud inimesed, ka Euroopas ja USA-s mõistavad,
et lahendus on kaks riiki kahele rahvale
vastavalt rahvastikule ehk kaks rahvusriiki.
Kui palestiinlased seda aktsepteerivad,
on kokkulepe võimalik.
Netanyahu on palju edasi läinud. Ma ei kuulu tema toetajate hulka,
kuid pean möönma, et ta on pikal sammul edenenud.
Kuigi ta esindab paremtiiba, on ta rääkinud kahest riigist
ja viimasel ajal isegi 1967. aasta piiridest teatud muudatustega.
Tema jaoks tähendab see tee avamist.
Kuigi peaminister Benjamin Netanyahu on olnud valmis
tunnustama Palestiina riiki, ei ole rahuprotsess edasi liikunud.
Alan Baker on endine välisministeeriumi jurist.
1975. aastast alates on ta osalenud Iisraeli läbirääkimistes
oma araabia naabritega.
Ta oli üks tähtsamaid õigusnõunikke Oslo lepingu juures.
Nüüd juhatab ta Jeruusalemma Infokeskuse
Avalike Asjade Instituuti.
Rahuprotsess on soikunud.
Midagi ei toimu kahel põhjusel.
Üks on see, et palestiinlaste juhtkonnas
on lahkhelid Fatah ja Hamasi vahel.
Juhtkonnal ei ole seega kogu rahva toetust
ja seetõttu ei saa nad anda lubadusi või sõlmida lepinguid.
Hamasi ja Fatah' lepitusest ei ole midagi välja tulnud,
see on jäänud surnud kirjatäheks.
Palestiinlased on ummikus
ja neil puudub huvi kõneluste edendamise vastu.
Ka Iisraeli valitsus on väga laiapõhjaline,
mistõttu peaministril on raske pidada läbirääkimisi
kõigile vastuvõetaval viisil.
Nii palestiinlaste kui iisraellaste vahelistes kõnelustes
ei toimu hetkel midagi.
Palestiinlased mõisavad, et ei suuda saavutada midagi olulist.
Rahu on võimalik sõlmida vaid koos teise osapoolega.
Seda ei saa väljastpoolt dikteerida.
Piire või julgeolekukorraldusi ei saa teisele dikteerida,
samuti ka veevarude jagamist siin veepuudust kannataval alal;
või majanduslikku koostööd.
Kõik tuleb saavutada läbirääkimiste teel.
Rahuprotsessi alguses, alates ÜRO Julgeolekunõukogu otsusest 242
1967. aastal on räägitud osapoolte vajadusest läbi rääkida
piiride, põgenike küsimuse ja paljude teiste asjade teemal.
Palestiinlased püüavad kavaldada PR-poliitikaga.
Nad lähevad ÜRO-sse, kus neil on automaatne enamus
kõikide araabia- ja moslemimaade ning paljude arengumaade toel.
See enamus kiidab heaks kõik, mida nad ütlevad.
Seetõttu taotlevad nad Palestiina riigile ÜRO tunnustust.
Nad juba tegid seda kord, aastal 1988.
Nad räägivad riigist 1967. aasta piirides
ja tahavad dikteerida piiri Iisraeliga läbi rääkimata.
1967. aasta kokkulepitud piire pole kunagi olnudki.
ÜRO Peaassamblee aktsepteerib peaaegu kindlasti
Palestiinlaste omariiklustaotluse.
Et resolutsioonil oleks ka juriidiline mõju,
peaksid palestiinlased saama sellele Julgeolekunõukogu heakskiidu.
Otsustav organ on Julgeolekunõukogu,
mis koosneb mõnest kaheks aastaks valitud liikmesriigist.
Alalisteks liikmeteks on viis suurriiki -
USA, Venemaa, Hiina, Prantsusmaa ja Suur-Britannia.
Ülejäänud valitakse iga kahe aasta tagant.
Viiel alalisel liikmel on veto-õigus.
Kui nemad on vastu, resolutsiooni vastu ei võeta.
Resolutsiooni nurjamiseks piisab ühe riigi vastuhäälest.
Palestiinlased ei vii oma taotlust Julgeolekunõukogusse,
kuna kardavad USA või eurooplaste vastuhääli.
Nad lähevad otse Peaassambleesse, kus saavad tunnustuse,
kuigi see ei ole sama tähendusrikas kui Julgeolekunõukogu otsus.
Rahvusvahelistes foorumites on neil automaatne enamus.
See viib rahvusvaheliste otsuste alahindamisele.
ÜRO Inimõiguste Nõukogu mõistis Iisraeli Gaza operatsiooni hukka.
Veidi hiljem hukkus Sri Lankas kümneid tuhandeid tsiviilelanikke
ja sama nõukogu andis riigile hea hinnangu.
On selge, et siin on midagi mäda.
Kuidas reageerib rahvusvaheline kogukond
Süüria viimase aja sündmustele, kus hukkunute arv ületab kõrgelt
Gaza operatsiooni oma ja kõne all on vabadust nõudvad kodanikud
mitte vastus raketirünnakutele, nagu Iisraelis.
Kus on rahvusvaheline reaktsioon?
Paljud iisraellased ei võta rahvusvahelist kogukonda tõsiselt,
kuna sealne pimedate riikide enamus dikteerib Iisraelile, kuidas käituda.
Iisrael on valmis koostööks asjaliku, usaldusväärse
demokraatliku rahvusvahelise avalikkusega, kuid seda pole.
Palestiina autonoomia. Iisraellastel sissepääs keelatud.
Probleemi keskmes on Läänekalda juudi uusasunikud.
Nad on iisraellased, kes elavad alal, millest võib saada Palestiina riik.
Psagot asub Palestiina omavalitsuse pealinnale Ramallah'le kõige lähemal.
Mõned Palestiina hooned asuvad vaid 20 meetri kaugusel nende turvatarast.
Iisraeli seaduse järgi on iisraellastel
sissepääs Ramallah'sse turvakaalutlustel keelatud.
Erez Ben David elab Psagotis.
Ta on jurist ja üks asunduse pressiesindajaist.
Olen 35-aastane kolme lapse isa.
Siin on pooleteistaastane Harel, teine poeg on viie ja poole
ja tütar 7,5-aastane.
Oleme väike pere võrreldes 6-, 7- ja 8-lapseliste peredega.
Tänu Jumalale, meil on palju lapsi.
Psagot (tipud) asub nime järgi mäetipus.
Siit on näha Jeruusalem, El Bire ja Ramallah.
Oleme ligi 300 perest koosnev religioosne asundus.
Viimastel aastatel oleme hakanud kasvatama ja tootma
kõrgekvaliteedilist veini, tänavu juba 100 000 pudelit.
Siin kasvavad suurepärased viinamarjad,
kuna oleme kõrgel, siin sajab rohkem ja maa on viinamarjale sobiv.
Kuna Psagot asub nii lähedal Ramallah'le, kogevad selle elanikud
piirkonnas toimuvaid muutusi esimestena.
Kuni Oslo lepingu sõlmimiseni 15 aasta eest
sõitsid Psagoti elanikud Ramallah' keskuse kaudu
ja käisid väidetavalt Ramallah's poes.
Siis tundus vabalt liikumine siin loomulikuna.
PLO tulek piirkonda tegi olukorra väga raskeks
ja rahu võimalikkus kaugenes.
Kui terror kasvas, pidime end kaitsma.
Lõppes ka naabritevaheline suhtlus.
El Bire'st ja Ramallah'st tulistati iga päev meie maju.
See oli igaöine raske katsumus.
Kaitsesime maju liivakottidega, kuid kuulid tungisid sisse.
Nad ei teinud vahet sõdurite ja tsiviilelanike vahel,
vaid tahtsid tappa võimalikult palju juute.
Tänu Jumalale, keegi ei saanud viga ja asundus üha kasvas.
Siia kolis kümneid peresid ja elanike tunne
oma kohaloleku õigustatusest üha tugevnes.
Läänekalda asunikud peavad kasutama palju rohkem turvameetmeid
kui ülejäänud iisraellased.
Meil on tavalistest elanikest koosnev lahinguüksus.
Treenime erinevateks olukordadeks, nagu terroristide sissetung asundusse
ja elanike massimõrvaks, mis toimus hiljuti ühes asunduses,
kus terroristid pussitasid surnuks viis sama pere liiget.
Meid ümbritseb tara, meil on häiresüsteem, valve,
julgeolekuülem ja ka muidu tavalisest karmimad turvameetmed.
Usaldame piirkonnas tegutsevaid armeeüksusi
ja elanike valmisolekut, Issanda abiga.
On arusaamatu, kes elab tara sees ja kes mitte.
Meie oleme tarast piiratud, kuid araabia rahvastik ei ole.
Kes peab kasutama julgeolekumeetmeid kelle vastu?
Araablased ei vaja turvameetmeid, kuna juudid ei ründa neid.
See räägib midagi õigustusest.
Asundused on tarastatud, mis ei ole meeldiv.
Tahaksime elada ilma taradeta ja rahus oma naabritega,
kuid tegelikkus on teistsugune.
Paljud Iisraeli ajakirjanikud on arvamusel,
et ÜRO septembrikuine hääletus võib algatada uue
peamiselt juudi asunike pihta sihitud terrorilaine.
September on pigem meedia kui igapäeva mõiste.
Usun, et see kehtib nii Psagoti kui Ramallah' puhul.
See ei mõjuta eriti meie argipäeva.
Septembris algab kooliaasta ja avame uusi koolimaju,
kuna koolilaste arv kasvab.
Oodatavaks valmistudes on võimalik, et see ehk ei juhtugi.
Pigem peaks muretsema ootamatute asjade pärast.
Usun, et valitsus teeb parima nende asjadega tegelemiseks.
Meie sõjavägi valmistub erinevateks stsenaariumideks,
mis võivad antud olukorras tekkida.
Usaldame seda ja elame tavalist igapäevaelu.
Palestiinlased ootavad hääletusest koheseid positiivseid tulemusi
ja esitavad oma juhtkonnale nõudmisi:
meil on riik, kas võin naasta oma suguvõsa kodukohta
ja asuda majja, mis kuulus mu vana-vanaisale?
Kui nad mõistavad, et see ei õnnestu ilma läbirääkimisteta,
nad pettuvad.
Siin peitub oht, kuna pettumus võib viia vägivallani.
Vägivald toidab vägivalda ja piirkond võib muutuda rahutuks.
Seetõttu õhutavad ameeriklased ja teised riigid palestiinlasi
seda mitte tegema. See ei aita neid.
Saate pooletunnise aplausi, kuid sellele järgnevad vaid raskused.
Heebrea keeles on ütlus: prohveteering on rumalatele.
Me ei tea, mis juhtub.
Palestiinlaste majandus on hetkel heas seisus.
Seal on kasv ja õitseng.
Nad võivad kõik kaotada, kuid see poleks ju esimene kord.
Intifada puhkeb tihti keset majanduslikku õitsengut.
1987. aasta intifada ei tekkinud majandusraskustest.
2000. aasta lõpus ei olnud ajendiks suur puudus ja depressioon,
vaid paljud teised põhjused. Nii ka nüüd.
Palestiina majanduse õitseng ei välista uue intifada puhkemist.
Räägitakse mitmetest võimalikest palestiinlaste reaktsioonidest.
Võib juhtuda, et toimub võidumarsse või muud.
Arvestame kõigega, kuna oleme lähedal.
Meie asunduse elanikud oskavad valmistuda, samuti ka armee.
Loodame, et seda ei juhtu, kuid vajadusel oskame tegutseda.
Soovitaksin palestiinlastele vaoshoitust,
kuna oskame tõepoolest reageerida.
Iisrael on pidevalt valmis vägivallale reageerima,
kui peaks puhkema uus intifada või muu tõsine vägivald.
Iisrael peab kaitsma oma asulaid ja elanikke.
Loodetaavsti seda ei juhtu.
Abu Mazen on ise möönnud, et terror, vägivald ja raketid
ei ole Palestiina üritusele kaasa aidanud.
Olen optimist, eelkõige seetõttu, et usaldan Jumalat.
Teostame prohvetite nägemusi.
Selle põhjal mõistan, miks ma siin olen.
Viime ellu plaani, milleks siia maailma sündisime.
Kuigi teel on tõuse ja langusi, on see minu silmis kindel tee.
Kui mitte praegu, siis aasta või kümne pärast
on meie tulevik Issanda abiga hea.
Ja ma tunnen neist rõõmu, tehes neile head,
ma istutan nad ustavalt siia maale kõigest oma südamest
ja kõigest oma hingest. - Jeremija 32:41
Tõlge: Monika Jaaguri