Iisrael räägib
2011. aasta suve meenutatakse Iisraelis
ühiskondlike rahutuste suvena.
Sajad tuhanded inimesed on iga päev kogu riigis meelt avaldanud.
Erinevalt tavapärasest, ei ühenda meeleavaldajaid
poliitilised seisukohad, vaid kuuluvus sotsiaalsesse
ja majanduslikku keskklassi.
Mitmetes linnades on paljud elanikud kolinud telkidesse,
et avaldada meelt kõrge elukalliduse vastu.
Suurem osa süüdistustest on sihitud valitsuse
ja peaministri vastu,
kuid sihtmärgiks on ka hulk suuromanikke,
kes praktikas Iisraeli majandust valitsevad.
Meeleavaldused toimuvad ajal, mil Iisraeli majandus näib tugevamana
kui kunagi varem,
eriti kui seda võrrelda maailmamajanduse ebakindlusega.
Avia Spivak on majandusprofessor Ben Gurioni Ülikoolis Beershebas.
Ta on ka endine Iisraeli Keskpanga viitsepresident.
Makromajanduse vaatenurgast näib olukord hea,
kuna see majandus on stabiilne.
Eelarve on hea ja riigivõlg väheneb.
Mikromajanduse olukord aga pole hea, mis põhjustab laialdasi proteste,
mis ulatuvad nii Iisraeli kesk- ja alamklassidesse
kui ka vähemustesse nagu araablased ja religioossed.
Seega on tegu väga üldise protestiga.
Iisrael muutub halvas mõttes üha kapitalistlikumaks.
Märgatavalt on kasvanud ka ebavõrdsus.
Põhjuseks on niisiis mikromajanduse halb olukord.
Statistika näitab, et Iisrael on säästlik riik.
Iisraeli säästmistase on palju kõrgem kui anglo-saksi riikides.
USA-s on säästmistase vastupidiselt Iisraelile väga madal.
Seetõttu läheb makromajandusel hästi.
Inimesed ei saa enam säästa, sest sissetulekud jagunevad ebavõrdselt.
Ulatuslikul rahvavastupanul oli mitugi põhjust,
millest esimeseks oli kütusehinna pidev kasv.
Bensiinihinna tõus oli seotud rahvusvahelise bensiinihinnaga.
Riik võtab bensiinist 16-prtotsendist aktsiisi,
seega teenib bensiinihinna tõustes ka riik.
See ei tundu õiglane, kui bensiiniliitri hind on üle 7 seekli.
Lisaks rahvusvahelise turuhinna tõusule
vähendas riik pidevalt tulu- ja ettevõtlusmaksu.
Eelarve oli puudujäägis ja nii tõsteti bensiinimaksu veelgi.
Sellega mindi liiale
ja inimeste meelest kasutas riik neid ära.
Juuli keskel otsustas rühm tudengeid hakata vastu
riigi halvale eluasemeolukorrale ja kõrgetele üürihindadele.
Nad kolisid elama telkidesse ühel Tel Avivi peatänavatest.
Tel Avivi ilmus vaid paari päevaga ligi 500 telki.
See levis riigi põhja-, lõuna- ja keskosadesse.
Iisraelis ei ole peaaegu ühtki linna, kus poleks telke.
See sai alguse kõrgetest eluasemekuludest,
mis on jätkuvalt tõusnud juba kümme aastat.
- Räägi palun oma olukorrast.
- Elan kahe kaaslasega üsna väikeses korteris,
mis asub Herzeliyas, veidi Tel Avivist väljas.
Maksan kuus 1600 seeklit ainult üüri eest.
Kui sellele lisada veel muud maksud, tõuseb arve 2500 seeklini.
Just äsja helistas korteriomanik ja ütles,
et tõstab üüri veel 300 seekli võrra.
Olen tavaline töötegija ja teenin 6000 seeklit kuus.
Minu üür on ligi 2700 seeklit. Elekter maksab 700 seeklit
ja maakonnamaks 500 seeklit, ehk alles ei jää kuigi palju.
Mul jääb vaevu 300 seeklit nädalas toiduks ja elamiseks.
Kuidas võib nii elus edasi minna? Aga õpingud ja pere elatamine?
Ma ei usu, et ostan kunagi korteri, kindlasti mitte sellises olukorras.
- Miks see juhtus just nüüd?
- Minu meelest on see paljuski Facebooki teene,
kuna inimesed on rohkem ühenduses ja teavad asjadest rohkem.
Usun, et see on paljuski tänu Facebook'ile,
ja inimestel on ka muidu villand saanud.
- Mis ajast sa oled siin olnud?
- Peaaegu algusest peale. Panin telgi püsti esimeste seas.
- Miks?
- Tahtsin selles osaleda. Isegi kui ma pole siin kogu aeg,
peab mu telk siin kohal olema.
- Kirjelda palun oma olukorda?
- Olen 37-aastane ja elan koos korterikaaslastega.
Mul on amet ja töötan spas,
kus palgad on samuti naeruväärsed. Need on tuntud probleemid.
Näen, kuidas kõik mu raha läheb igapäevastele vajadustele.
Ma ei või mõeldagi korteriostmisele.
Mulle meeldib Tel Aviv ja tahan elada siin.
Ma ei usu, et pean siit lahkuma, kuna siin on nii kallis.
Inimestel, kellel pole raha, peaks ka olema võimalus jääda.
Kaupade hinnad on tõusnud, kuid palgad mitte.
Statistikast näeme, et iisraellaste keskmine palk
ei ole viimase kümne aastaga üldse tõusnud.
Majandus on kasvanud ja olnud edukas.
Teisisõnu, keskmine iga-aastane majanduskasv oli ligi 5 protsenti,
kuid palgasaajad ei saanud midagi.
Kasu sai vaid ärisektor. Ebavõrdsus niisiis aina kasvab.
Inimesed kuulevad, et majandusel läheb hästi,
kuid seda pole nende rahakotis näha. See on statistikas näha.
Ka palgad on väga ebavõrdsed -
mõnede palgad tõusid, kuid keskklassi palgad
ei järginud isegi inflatsiooni, vaid hoopis vähenesid.
Korteriturg on samuti viimase kahe aastaga 40% tõusnud.
Keskklassi palgasaajad ei saa enam hakkama.
Nad on kõrgharidusega professionaalid, kelle palgad
olid paar aastat tagasi head, kuid nüüd ei saa nad säästa
ega planeerida ja peavad elama väga kokkuhoidlikult.
Tudengitena võis sellega rahul olla,
kuid nüüd keskpäraseid palku teenides,
ei suuda nad maksta põhivajaduste eest.
Sotsiaaldemokraatlikes põhjamaades on haridus tasuta.
Iisraelis maksab lastesõimeealise hooldamine
umbes 3000 seeklit. See on suur summa.
Inimeste meelest on midagi valesti.
Kuna nad midagi muud teha ei oska, lähevad nad tänavatele.
Meeleavaldusliikumine algas kõrgete eluasemekulude tõttu,
kuid laienes kiiresti ka teistele ühiskonna probleemidele.
Paljud kodanikud tunnevad, et see on ainulaadne võimalus
tuua esile olemasolevaid probleeme ja puudujääke.
Olen ise õpetaja ja avaldan meelt
hariduse privatiseerimise vastu Iisraelis.
Varem olid kõik lapsed võrdsed
ja hariduskohustusseaduse tõttu oli haridus tasuta.
Rikkad ja vaesed käisid samas koolis.
Nüüd on koole, kuhu saadavad lapsi vaid rikkad pered.
Lastel on palju valikuvõimalusi, nad võivad õppida erinevaid aineid
ja klassid on väiksemad.
Samas on koole, kus pole mingit valikuvõimalust,
ja lapsed õpivad vaid teatud aineid.
Suur vahe on ka riigi keskosade ja piirialade vahel.
Tel Avivi rikas omavalitsus võib osaleda lapse koolituskuludes
1800 seekliga aastas.
Perifeerias asuv Sderoti linn võib anda 18 seeklit õpilase kohta.
Õpilaste vahel on seega suured vahed.
Mõne päeva eest pidasime siin matused avalikule haridusele,
mis on olnud surmasuus juba 20 aastat,
kuid seda pole märgatud.
Pärast maha matmist on seda võimalik ehk ellu äratada ja parandada.
Oleme grupp vanemaid, kelle lastel on erivajadused.
Tahame tuua esile perede ja laste probleemid.
Eelarvet tuleks suurendada ning muuta prioriteete
ja suhtumist meisse.
Elu pole niikuinii kerge ja riik on raskendanud meie elu
bürokraatia ja toetuse puudumisega.
Minu lapsel on Asperger-sündroom.
Ta on integreeritud tavalisse õppesse,
kus sellise lapse jaoks on eraldatud vaid veidi majanduslikku abi.
Ainus viis teda aidata on kanda teda ümbritsevate asjade koormat.
Selle tulemusel kasutame kogu aja ja raha ühele lapsele
ja teised lapsed saavad palju vähem tähelepanu.
Valmistun tegema psühholoogia bakalaureusetööd.
See kulutab palju energiat ja aega.
Minu pere majanduslik olukord on väga halb.
Suurema osa oma elust olen teinud tööd
ja andsin palga oma perele.
Nüüd tahan õppida, et pääseda vaesuse nõiaringist,
kuna see võib õnnestuda vaid hea ameti kaudu.
Tahan tõsta ka oma pere vaesusekeerisest välja.
See on väga raske sellele, kellel juba on majanduslikke raskusi.
Loobusin oma korterist Tel Avivis ja kolisin ära.
Kaugemal elamine on palju raskem transpordi tõttu.
Mul on väga raske end elatada ja maksta õpingute eest,
kuna mu vanemad ei toeta mind.
Tudengitest on saanud selle võitluse esindajad.
Noortel on rohkem vaba aega ja nad võivad siin ka teisi esindada.
See on kogu rahva protest.
Meie tudengid, peame end rahva saadikuteks.
Esindame neid, kes ei saa siin olla, nagu vanureid ja invaliide.
Ka meil, noortel, on majandusraskusi, kuid meie aeg on veidi paindlikum.
See on kogu rahva võitlus.
Meil on palju tudengitega seotud nõudmisi,
kuid püüame esindada kogu rahvast, mitte üksnes tudengeid.
Põhikaupade, nagu piima, juustu, leiva ja bensiini hinnad on tõusnud,
kuid palgad mitte.
See on tekitanud mingisuguse ühiskondliku ärkamise
ja inimesed nõuavad riigi sekkumist.
See johtub sellest, et riik pol mitu aastat asjasse sekkunud,
kuid nüüd nõuame riigi sekkumist olukorda,
et elatustase tõuseks mõistlikule tasandile
ja võiksime normaalselt elada.
- Kas olukorda saab parandada mõne üksikprobleemi lahendamisega?
- Ei, sest see on keerulisem asi.
See on seotud uusliberaalse poliitikaga,
mis on valitsenud juba 30 aastat, sõltumata sellest, kes on võimul.
Rikastel on lastud rikastuda ja tegutseda oma tahtmist mööda.
Eesmärgiks on ehk olnud kasv, kuid tegelikkuses on kasvanud
ühiskonnaklasside vahed.
Iisrael on lääneriikide seas klassivahede mõõteskaalal 2. kohal
ja USA on muidugi esimesel.
- Mis peaks lähinädalail juhtuma, et olukord laheneks?
- Hea küsimus. See algas spontaansest protestist,
millel polnud läbimõeldud eesmärki.
Nüüd kirjutatakse siin nõudmistenimekirja,
ja kui saame vähemalt osagi neist, on juba hästi.
Muutust on näha alles mõne aasta pärast.
Valitsus peaks tegema eelarves suuri muutusi.
Eelarve tuleks avada, makse tõsta
ja maksurahad kasutada näiteks töötavate naiste lasteaiakuludeks
ja haiglate arendamiseks.
Loodan, et praegune valitsus võtab julguse kokku ja ütleb: aitab!
Nad peaksid lakkama tegutsemast kui eraettevõte
ja kohtlema meid kui kodanikke.
Tahaksin, et nad kuulaksid, mida tahame oma maal teha.
Nad peaksid tegema julgelt suuri muutusi suhtumises
ja prioriteetides; mitte niivõrd väikestes asjades,
vaid makrotasandi suhtumistes. Kui asjad muutuvad suures mastaabis,
loksuvad ka väiksemad asjad õigesse kohta.
Usun, et enamus poliitikutest tahab asju muuta,
kuid Iisraeli poliitika on keeruline ja kõigil on omad huvid,
nii et lõpuks, isegi kui neil olid alguses head kavatsused,
ei oska nad muudmoodi käituda.
Kogu süsteem on korrumpeerunud. Kuid see sõltub ka meist.
Ma ei süüdista üksnes neid ega nõua valitsuse vahetumist.
Kui meie muutume, muutub ka meie juhtkond.
Igaühel meist on vastutus
ja peame olema üksteise vastu sõbralikud.
Me ei pea võistlema, kes on kõige rikkam.
Maailmas on rikkaid, kellel on miljardeid dollareid,
ja samas paljud kannatavad.
Kus on õiglus?!
Kui meie muutume, muutuvad ka nemad.
Näeme siiski juba praegu üht tähtsat muutust selles,
et inimesed pole enam nõus orjad olema.
Loodan, et see jõuab kuhugi.
Inimeste omavahelised suhted ei ole head.
Oleme väga enesekesksed, mõtleme vaid iseendale.
Olen optimistlik, kuid tulevik näitab, mis juhtub.
Tulime siia inimesi rõõmustama. Kui oleme koos, saabub ka lunastus.
Täna on Tisha Be'av, mil meenutame templi hävinemist,
mis juhtus meievahelise vihkamise tõttu.
Kui kogu Iisraeli rahvas ühineb, tuleb lunastus.
- Ometi süüdetakse poliitikuid.
- Meie ei süüdista kedagi. Oleme apoliitilised.
-Millal see olukord lõpeb?
- Jumala abiga. Messias võib tulla täna
ja kurbus muutub rõõmuks.
Messias ilmub ja tempel laskub taevast.
Kui küsite mult tulevikuprognoosi, siis loodan, et kõik läheb hästi.
Loodan, et valitsus mõistab, mida rahvas tahab,
et nad ei ole seni vastanud rahva soovidele
ja nad hakkavad uut Iisraeli ehitama.
Tõlge: Monika Jaaguri