Iisrael räägib
Viimastel aastatel on Iisraelis kiiresti kasvav
Aafrika taustaga põgenikekogukond.
Suurem osa põgenikest tuleb Eritreast,
väiksem osa Sudaanist ja teistest Aafrika riikidest.
Nad rändavad oma kodumaalt läbi Egiptuse
ja ületavad Iisraeli avatud piiri Siinai poolsaarel.
Suurem osa neist saabub Tel Avivi lõunarajoonidesse.
Hetkel on Iisraelis üle 30 000 Aafrika põgeniku
ja nende arv kasvab pidevalt.
Põgenikel ei ole sotsiaalseid õigusi ja nad peavad toetuma
vabatahtlike inimõigusrühmituste abile.
Üks neist organisatsioonidest on "Arstid Inimõiguste Eest".
Neil on Tel Avivis kliinik, kus põgenikud saavad
vabatahtlike arstide pakutavat arstiabi.
Shachar Shoham juhatab põgenike ja ametliku staatuseta isikute osakonda.
Enamus Iisraeli saabuvaist asüülitaotlejaist
on pärit Eritreast, Sudaanist, Elevandiluurannikult ja Kongost.
Kõige rohkem Eritreast.
Nende lugude ja tunnistuste põhjal põgenevad nad
Eritreas valitseva diktatuuri eest.
Seal ei ole sõna- ega liikumisvabadust,
ega poliitilisi õigusi.
Valitsusele vastu hakkajaid vangistatakse ja piinatakse.
Eritreas on kohustuslik sõjaväeteenistus,
kuhu poisid võetakse väga noorelt ja tähtajatult.
Paljud siia saabujad põgenevad selle reaalsuse eest.
Põgenikud hakkasid Iisraeli tulema, kui selgus,
et Egiptuses ei ole neil turvaline olla.
Seal ei ole organiseeritud sidet ÜRO põgenikeorganisatsioonidega.
Egiptuse vanglaolud on väga rasked;
oleme kuulnud lugusid sealse vägivalla kohta.
Nad põgenevad, kuhu vähegi saavad,
et oma elu päästa.
Me ei saa silmi sulgeda, kui inimesed püüavad jõuda kuhu tahes,
näiteks Liibüa kaudu Euroopasse.
Viimasel ajal on olnud üha rohkem Euroopasse tahtjaid,
kuid see ei ole neil õnnestunud.
Euroopa uste sulgumine on uue Iisraeli suunduva põgenikevoolu
peamine põhjus.
Põgenikud püüavad jõuda enamasti sinna, kus neil on juba kogukond.
Tel Avivis asuvad abiorganisatsioonid ja kliinik.
Nad tulevad siia eluvõimalusi otsima.
Iisraeli saabuvate põgenike arvu märgatav kasv
on seotud peamiselt paljude Euroopa maade
karmistunud põgenikepoliitikaga.
Heile Mangastab on Tel Avivis elav juristiharidusega Eritrea põgenik,
kuuludes Eritrea Põgenikekomiteesse, mis püüab muuta olukorda väljastpoolt.
Põgenesin kodumaalt 2004. aastal poliitilise ebastabiilsuse tõttu.
Ma ei saanud sinna jääda ja seetõttu sattusin orjaks
või põgenikuks Eritrea naaberriikides.
Olin Keenias, Etioopias, Sudaanis, Liibüas ja nüüd Iisraelis.
Eritrea rezhiim harrastab tapmist, sundkolimisi,
inimeste müümist araabiamaadesse.
Inimesi on müüdud teatud summa eest näiteks Kuveiti.
Eritreas ei ole põhiseadust ega parteide vaheldumist.
Eritreas valitseb diktatuur.
Eritrealastel ei ole õigust avaldada arvamust,
pole kõne-, liikumis- ega pressivabadust.
Inimeste suud on kinni, silmad ja kõrvad suletud.
Sellistes oludes peavad eritrealased oma riigist
võimalikult ruttu lahkuma.
Seetõttu ei saa me elada enam oma kodumaal,
vaid püüame jõuda demokraatlikesse riikidesse,
kus saame tegeleda oma probleemidega.
Minu vennad on välismaal, kuid ema ja isa on Eritreas.
Me ei tohi rääkida poliitikast, võime vaid öelda, kuidas meil läheb.
Kui meie kõnesid kuulatakse pealt, võib see neile eluohtlik olla.
Kui selgub, et tegutsen Eritrea valitsuse vastases komitees,
võivad mu vanemad vanglasse sattuda.
Selline on Eritrea rezhiim.
Põgenike suur hulk on tekitanud probleeme
mõnedes nende poolt asustatud Tel Avivi linnaosades.
Paljude kohalike elanike väitel vallutavad põgenikud linnaosasid
ja seetõttu pole nende kodutänavail enam turvatunnet.
Viimasel ajal on korraldatud meeleavaldusi,
kus nõutakse valitsuselt põgenike väljasaatmist.
Armastame oma riiki.
Kui me täna häälekalt ohu eest ei hoiata,
võib homme hilja olla.
Tuletage meelde, mida ütlesin, ja pange see arhiivi.
Kas valitsus saadab nad välja või teeb seda rahvas.
On parem, kui valitsus teeb seda organiseeritult.
- Saatke kohe tagasi! -
Ma ei tulnud siia enda huvides.
See, et Liibüa, Itaalia ja Euroopa Komisjon,
otsustasid sulgeda Vahemere, on minu Iisraeli tuleku ainus põhjus.
Tahtsin Euroopasse, kuna seal on hea haridus ja tervishoid.
Iisraelis ma ei saa haridust, tervishoidu ega sobivat tööd.
Kogetu ei ole vastanud mu ootustele.
Me ei taha jääda pikaks ajaks põgenikena Iisraeli.
Kõik eritrealased tahavad naasta kodumaale,
mis on noor, maavaraderikas, mere ääres paiknev riik.
Tahame naasta sinna ja elada seal.
Me ei jää Iisraeli, me ei otsi siit abikaasasid
ega lõhu ühiskonnamudeleid.
Palume poliitilist varjupaika.
Iisraelis on hea ja toimiv tervishoiusüsteem,
piisavate ressurssidega.
Põgenikele tuleb anda sotsiaalhoolduse tagav elamisluba.
Nad on vägivallaohvrid,
kellel on vahel tõsiseid vigastusi ja tihti psüühiline trauma.
Nad peavad saama abi.
Sotsiaalhoolduse tagav elamisluba teeb vahet staatuse
ja sotsiaalsete õiguste vahel.
Viimastega pean silmas tervishoiu- teenuseid ja sotsiaaltoetust.
Iisraeli valitsus ei ole veel lahendanud
põgenike ja võõrtööliste tekitatud probleemi.
Seetõttu avasid mõned arstid 1998. aastal
neid inimgruppe teenindava kliiniku.
See loodi, kuna eksisteeris arstiabivaakum,
kus ilma staatuseta isikud ei saanud abi muidu
kui hädaolukorras haiglast.
Seal saavad nad vaid esmaabi, mitte järelravi.
Meie kliinikus tegutsevad arstid, õed ja arstitudengid,
on kõik vabatahtlikud.
Teeme, mida suudame, kuid me ei ole kogu probleemi lahendus.
Suudame iga päev tegeleda vaid 40 patsiendiga,
kuid saabujaid on 90.
Peame paljud tagasi saatma.
Meil ei ole ressursse ja me ei pea seda lahenduseks.
Vaid mõni vabatahtlik nii suure rahvahulga jaoks.
Pakume põhihooldust ja oleme niinimetatud 'walk in'-kliinik,
kuhu haige võib sisse astuda ja abi saada.
Siin käib eriarste ja õdesid ning on vabatahtlikke arste,
kes ravivad patsiente oma kliinikutes tasuta.
Läheduses on haiglaid, kes võtavad mingi osa meie patsientidest.
See on kõik väga piiratud.
Kui tegemist on operatsiooniga, vähiga või HIV-ga,
ei saa me lahendust pakkuda.
Peaaegu kõik Aafrikast tulevad põgenikud
saabuvad Iisraeli Egiptusest Siinai poolsaare kaudu.
Seal peavad nad toetuma kohalike beduiinide abile,
kes juhatavad nad raha eest läbi kõrbe.
Juhuslikult jõudis kliiniku vabatahtlike kõrvu,
et enamus põgenikest satub Siinais karmi vägavalla ohvriks.
Tunnistuste järgi on beduiinidel salakaubavedajate rühmad,
kellele põgenikud maksavad teatud summa,
et pääseda üle piiri Iisraeli.
Siinai on suur kõrb, mida ei saa ületada bussi hüpates
või omal käel kõndides.
Seda ära kasutades on välja mõeldud viis,
kuidas ekspluateerida põgenikke, kes tahavad Iisraeli jõuda.
Alates eelmisest aastast oleme kuulnud üha rohkem lugusid.
Alguses tuli kliinikusse naisi, kes tahtsid aborti teha.
Arstideni hakkasid jõudma abordipalve põhjused.
Paljud naised rääkisid, kuidas neid Siinais ära kasutati.
Hiljem kuulsime uusi kirjeldusi Siinai olukorrast.
Salakaubavedajate rühmad, kes neid üle Siinai viivad,
hoiavad põgenikke pantvangis ja piinavad neid
kõige hirmsamatel viisidel, näiteks liiva mattes
või elektrilöökidega;
naisi vägistatakse teiste nähes.
Tavaliselt seotakse nad kettidega üksteise külge.
Neid hoitakse konteinerites või koobastes ilma toidu ja veeta.
Antakse vaid üks leivatükk päevas.
Nii pressitakse neilt välja lunaraha.
Salakaubavedajad piinavad põgenikke ja sunnivad neid helistama peredele
või sugulastele Iisraelis või mujal,
et neilt rohkem raha välja pressida.
Neid hoitakse vangis ja piinatakse, kuni raha saabub.
Sugulased kuulevad telefonis nende karjeid.
Põgenikke võidakse hoida neis tingimustes
mõnest päevast kuni kuudeni.
Oleme jutustustest mõistnud, et lõpuks tuuakse nad piirile
ja lastakse vabaks.
Meile on tulnud patsiente,
keda Egiptuse sõdurid on piiril tulistanud.
Nad jooksevad elu eest pakku sõdurite ja salakaubitsejate eest.
Nad ületavad piiri, kus enamasti puudub tara.
Seejärel istuvad nad ootama, kuni Iisraeli armee nad leiab.
Nad viiakse Saharonimi kinnipidamislaagrisse.
Kui nad tunnistatakse eritrealasteks või sudaanlasteks,
lastakse nad ühe kuu jooksul vabaks.
Vahel inimesed väidavad end eritrealasteks,
kuid Iisrael ei tunnista seda.
Sel juhul võidakse neid hoida kinnipidamislaagris kuid,
ja lastakse vabadusse alles siis.
See on väga raske. Sain siiski täpseid andmeid,
kuidas leida Siinailt korralik vahendaja.
Sain temaga ise ühendust võtta, kuna räägin araabia keelt.
Sain täpse info, kuidas jõuda Siinaisse ja seal hakkama saada,
ilma et lunaraha maksmata või Hamasi organikaubitsejate kätte sattumata.
Mul tõesti vedas, et jõudsin tervena Iisraeli.
Vapustavad vägivallakirjeldused avalikustas Aziza Kidani.
Ta on Eritreast pärit nunn, kes tegutseb kliinikus
vabatahtliku õena.
Aziza küsitleb sadu Aafrika põgenikke
ja kirjutab üles kõik nende lood.
Alguses tulin vaid vabatahtlikuks õeks,
kuna olen õde-ämmaemand.
Tegin kaks kuud medõe tööd.
Märkasime, et paljudel oli arme, nad olid masendunud
ja paljud palusid aborti ning me ei teadnud, miks.
Otsustasime välja uurida, mis seda kõike põhjustas.
Tahtsime jõuda sügavamale pinna alla ja mõista,
mis nende inimestega oli juhtunud.
Lõime ankeedi ja hakkasime küsitlema uusi Siianilt saabunud patsiente.
Nad on tavaliselt pärit Etioopiast, Eritreast, Sudaanist, Somaaliast
ja teistest Aafrika maadest.
Teele asudes leppisid nad kokku teatud hinnas
lihtsa reisi eest.
Nad on leppinud kokku näiteks 2500 tai 3000 USD maksmises.
Tee Sudaanist Siinaisse toimub juba traagilistes tingimustes.
Mõned surevad janusse ja nälga.
Vahel vajuvad autod külili ja paljud saavad surma.
Reis on väga traumaatiline.
Siinais ootab neid uus tragöödia.
Vahendajad müüvad nad teistele vahendajatele
ja hind muutub vähemalt kolmekordseks.
See võib olla ligi 20 000 USD ja selle saamiseks neid piinatakse.
Alguses aheldatakse nad kõik kettidega üksteise külge
väiksesse hütti või koopasse.
Neid pekstakse, kuni nad nõustuvad raha maksma.
Kui kellelgi ei ole raha või kedagi, kellelt paluda,
pannakse ta orjatööle ehitama või kaevama.
Neid koheldakse orjadena ja nad saavad väga vähe toitu ja vett.
Halvim on see, et nad peavad töötama ahelais.
See on väga traumeeriv.
Eile kohtasin poissi, kes oli olnud seal 10 kuud,
kuna tal ei olnud ühtegi maksjat.
Teda hoiti kümme kuud sunnitööl.
Kümme kuud kannatas ta orjana rasket tööd tehes.
Ta oli traumeeritud ja värises, kui oma lugu rääkis.
Iga siiajõudja kohta sureb kaks-kolm inimest teel
enne Siinaisse jõudmist, seal olles või piiri ületades,
kui egiptlased neid tulistavad.
Koostasime ankeedi ja küsitleme kõiki
Siinai kaudu saabuvaid patsiente nende teekonna,
kogemuste ja nende kohatud vägivalla suhtes.
Anname neile võimaluse oma lugu rääkida.
Oleme koostanud kaks statistikat ja tunnistusi sisaldavat raportit.
Statistika ei valeta.
59 protsenti küsitletavaist oli sattunud vägivalla ohvriks.
Nad tahavad, et maailm seda teaks, isegi kui see midagi ette ei võta.
Oleme rääkinud vist kõikide maailma ajalehtede ajakirjanikega.
Nad on tulnud meie ja teiste organisatsioonide juurde
ja tahtnud teada, mis inimestega Siinais juhtub.
Ma ei ole kuulnud, et keegi tõeliselt aitaks neid naisi,
keda vägistatakse ja kes nüüd siin kannatavad.
Kõik kuulavad ja tunnevad kaasa, kuid see on kõik.
Ma ei räägi enam ajakirjanikega, kuna nad kirjutavad
kaastunnet äratavaid artikleid, kuid praktikas ei tee keegi midagi.
Oleme teinud palju tööd - kõik patsiendid tulevad meile,
anname oma parima, kuid me ei saa mingit tuge.
Kogu maailm tunneb kaasa, kuid keegi ei asu tegutsema.
Põgenikud tulevad rääkima, mis nende, koju jäänud lähedaste
või teekaaslastega on juhtunud, kellest osad surnult maha jäid.
Mõned kannatavad endiselt inimkaubitsejate käes
ja nad tahavad olla nende hääleks, kelle häält ei kuulda.
Nende, kes surid ja nende, kes on vahendajate käes.
Nad tahavad, et maailm teaks.
Püüame asja avalikustada,
et see jõuaks võimalikult paljude inimeste ja ametnike kõrvu.
Kõik peavad kuulma, mis Siinais toimub.
Meil on kaks nõudmist.
Nõuame, et Iisraeli valitsus, tervise- ja sotsiaalministeeriumid
aitaksid ja annaksid neile õiguse saada arstiabi.
Teiseks nõuame, et ka rahvusvaheline kogukond
sekkuks Siinail toimuvasse.
See on aktuaalne eriprobleem, mida on võimalik peatada.
Meie raporteid kajastati maailma meedias üsna laialdaselt.
EL arutab probleemi ja korraldasime briifingu
Iisraelis viibivatele diplomaatidele, nii et teave on saadaval.
Ometi piinatakse inimesi edasi ja neid tuleb siia.
See ei ole veel lõppenud ja midagi tuleb ette võtta.
Jätkame tööd ja tegeleme asjaga, kuni see lõpeb.
Me ei saa jääda pealtvaatajaks, kui inimesi piinatakse.
Jätkame, kuni nad saavad Iisraelis sotsiaalsed õigused
ja piinamine Siinail lõpetatakse.
"Sest vaest ei unustata mitte jäädavalt,
viletsate lootus ei hukku igaveseks!" - Laul 9:19
Minu võitlus on aidata neil mitte lootust ja usku kaotada.
Vaid usk ja Jumala lähedus annab neile jõudu.
Julgustan neid ja kinnitan, et palvetan nende eest
ning mõistan nende valu ja kannatust.
Ühendan nende kannatused Kristuse kannatusega.
Julgustan neid, et nii nagu võitis Kristus, võidavad ka nemad.
Nad ei tohi kannatuses endasse sulguda ja unustada,
vaid peavad unistama ja taas lootma,
tulema palves Jumala ja teiste ligi.
Nad leiavad taas jõudu vaid palves ja koosolemises.
Selles on ka minu julgus ja jõud, kuna palvetan ja usun Jumalat.
Viin kõik nende kannatused Jumala ette.
Üksnes Tema võib aidata,
kuna maailm on nad unustanud.
Neil ei ole häält ega jõudu häält tõsta.
Vaid Jumal võib neid kuulata.
Nii sügavat kannatust võib mõista ja tervendada vaid Jumal.
Kui nad hoiavad Jumala poole ja usaldavad Teda,
tervenevad nad oma kogemustest. Ainult Jumal võib seda teha.
"Ta parandab need, kellede süda on murtud,
ja seob kinni nende valusad haavad!" - Laul 147:3
Tõlge: Monika Jaaguri