o
Giladilla on syntymäpäivä.
Viides syntymäpäivä vankeudessa.
Mielenosoitusteltta 28.8. klo 20:00
Tulkaa, tarvitsemme teitä.
Apua
Gilad elää vielä.
Shalom. Olen Gilad, Noam ja Aviva Shalitin poika, Hadasin ja Joelin
veli ja asun Mitzpe Hillassa.
Henkilötunnukseni on 397029.
On maanantai 14.9.2009
Kädessäni on tämän päivän Palestiina-lehti,
päivätty 14.9.2009, joka ilmentyy Gazassa.
-Mielenosoitusteltta on pääminis- terin virka-asuntoa vastapäätä.
-Olette siis täällä jatkuvasti?
-Olemme olleet täällä heinäkuun 2010 alusta.
-Aterioitte ja yövytte teltalla?
- Kyllä, asumme täällä.
-Voitteko te vanhempina ja Giladin läheisimpinä ihmisinä
tietää, mitä hän mahtaa ajatella näin pitkän ajan kuluttua?
-Kuinka voisimme tietää?
Kun hän lähti, hän oli nuori, alle 20-vuotias.
Nyt hän on pian 25-vuotias.
Toivomme, että hän jotenkin jaksaisi kestää.
-Antaako teidän täällä olonne jotain tuntua siitä,
mitä on olla kaukana kotoa?
-Ei sitä voi mitenkään verrata....
Me olemme täällä keskellä kaupunkia,
kun hän on täysin eristettynä ulkomaailmasta.
Viiteen vuoteen, puoleen vuosikymmeneen
hän ei ole nähnyt päivänvaloa.
-Mikä on viimeinen saatu elonmerkki hänestä?
-Video puolitoista vuotta sitten,
syyskuussa 2009.
-Sen jälkeenkö ei mitään?
-Sen jälkeen meillä ei ole ollut mitään yhteyttä häneen.
Kenelläkään ei ole ollut.
-Viime viikolla järjestettiin viiden minuutin seisomalakko,
jolloin kaikki keskeyttivät toimensa tämän asian hyväksi.
Onko tällaista odotettavissa lisää?
-En tiedä vielä. Harkitsemme jatkotoimia
tilanteen kehittymisen mukaan.
-Tunnetteko yleisön ottavan osaa kipuunne?
-Kyllä, koemme että yleisö on rinnallamme.
Tukea ei vain tunnu löytyvän meidän eikä Hamasin päättäjiltä.
-Haluan välittää perheellenne, että tiedän monen Suomessa
muistavan teitä ja rukoilevan puolestanne jatkuvasti.
-Suuret kiitokset. Iloista juhlaa. -Paljon kiitoksia teille.
Luen lehteä ja yritän löytää jotain tietoa,
joka viittaisi vapauttamiseeni ja pikaiseen kotiinpaluuseeni.
Jo kauan olen toivonut ja odottanut vapautumiseni päivää.
Toivon, että nykyinen hallitus Benjamin Netanijahun johdolla
ei antaisi sopimus- mahdollisuuden mennä ohi,
niin että voisin vihdoinkin toteuttaa vapautumistoiveeni.
Erim Balaila perustettiin 1998.
Järjestön tarkoitus on auttaa ystäviä, jotka
ovat olleet sotavankeina
kaikissa Israelin sodissa, vuodesta 1948 alkaen.
Yritämme auttaa kaikkia, jotka ovat avun tarpeessa.
Monet tarvitsevat tukea, eivätkä viranomaiset
ole aina ajan tasalla.
He eivät tavoita kaikkia ja meidän apuamme tarvitaan.
Osa heistä ei pysty työhön ja osalla ei ole perhettä
tai he ovat erossa perheistään van- keuden aiheuttaman trauman takia.
On itsenäisyyssodan ja 1967- ja tietysti 1973-sodan vankeja.
Päämäärämme on näiden entisten sotavankien auttaminen.
Meitä on muutama sata miestä.
Erim Balaila merkitsee yövalvojia ja tällä
nimellä tarkoitamme sitä, että suurimmalle osalle meistä
nukkuminen on vaikeaa painajaisunien takia.
Meitä on muutama sata ja vuodesta toiseen määrämme vähenee.
Itsenäisyyssodan veteraanit ovat jo iäkkäitä
ja osalla meistä on heikko terveys.
Meitä ei ole kovin paljon, kiitos Herralle.
Vuosittain joukkomme myös harvenee.
Sinä aamuna, joka oli sapatti ja Suuri sovintopäivä,
joka on pyhin päivämme,
minulle sanottiin, että oli odotettavissa jotain toimintaa.
Kysyin, mitä sillä tarkoitatte.
Ehkä jotain pommitusta, mutta älä ole huolissasi.
Toivon mukaan kaikki on hyvin.
Mikään ei ollut hyvin, ja kahdelta iltapäivällä alkoi sota.
Sotilaalle, joka oli aivan Suezin kanavan itärannalla,
tilanne oli hyvin pelottava.
Egyptin puolelta alkoi uskomattoman ankara
raketti-, tykistö- ja ilmatulitus.
Muutamassa minuutissa Egyptin sotilaat jo ylittivät kanaalia.
Tilanne oli paha ja näin ympäril- lämme satoja egyptiläissotilaita.
Tiesin, että oli vain ajan kysymys, kun minut vangitaan tai tapetaan.
Kanaalin rannalla oli useita YK:n tarkkailuasemia,
yhteensä 8 samanlaista asemaa.
Minä olin pohjoisimmassa niistä.
Heti sodan alettua naapuriasema ei enää vastannut radiokutsuuni.
10-15 minuutissa radioyhteys katkesi.
Olen suuri optimisti,
mutta sillä hetkellä en uskonut selviytyväni hengissä.
Olin varma, että minut tapetaan.
Näin myös, mitä he tekivät läheisellä Israelin vartioasemalla.
Sieltä kuului huutoja, valitusta ja tulituksen ääniä.
Tiesin, että kenelläkään ei ollut mahdollisuutta jäädä henkiin.
Oloni oli todella paha.
Sota alkoi lauantaina, 6. lokakuuta.
Vasta maanantaina, 8.10. he tulivat asemallemme.
Lähetin vain lyhyen radio- viestin yhteyshenkilöilleni.
Kerroin, että he tulevat, ja tästä eteenpäin voitte
vain rukoilla puolestani.
Menin ulos ja he tulivat hakemaan minut.
Heitä oli egyptiläinen upseeri ja muutamia sotilaita,
kiväärit minuun suunnattuina.
Odotin vain hetkeä, jolloin joku vetää liipasimesta
ja se olisi loppuni.
Se ei kuitenkaan tapahtunut.
Vankeusajastani en halua kertoa liian yksityiskohtaisesti.
Alku oli erittäin vaikea.
Alussa kaikki oli kaaosta ilman mitään järjestystä.
Meidät heitettiin kellariin, johon ei tullut päivänvaloa.
Kädet oli sidottu selän taakse ja silmät oli peitetty.
Jokainen egyptiläinen voi tehdä sinulle, mitä ikinä halusi.
Ei ollut ruokaa, juomaa, ei käymälää. Ei mitään.
Olet paiskattuna kellarin lattialle etkä tiedä onko yö vai päivä.
Ajoittain sinut raahataan toiseen huoneeseen kuulusteltavaksi.
Sinua kidutetaan, lyödään, potkitaan ja mitä vain.
Se oli todella vaikeaa.
Muutaman päivän kuluttua oloihin tuli vähän järjestystä.
Jokainen pantiin yksityisselliin.
Sellissä oli pelkkä lattia ja astia tarpeita varten.
Siinä kaikki.
Lyhyesti kuvattuna vuorokausi oli jaettu kahteen osaan.
Päivät käytettiin kidutukseen kaikin kuviteltavin tavoin.
Se oli hirvittävää.
Yöt kuluivat kuulusteluissa.
Satoja ja tuhansia kysymyksiä.
Päivällä kidutusta ja yöllä kuulusteluja,
tarkoituksena murtaa sinut fyysisesti ja henkisesti.
Yritimme vain kestää.
Kaikki eivät onnistuneet, koska se oli niin vaikeaa.
Olimme yksin, ilman mahdollisuutta puhua kenenkään kanssa.
Tiesimme, että meitä oli ainakin kymmeniä,
mutta meidän ei annettu puhua keskenämme.
Emme saaneet ruokaa eikä juomaa
muuta kuin silloin tällöin jotain henkemme pitimiksi.
Lähetän terveisiä perheelleni.
Rakastan ja ikävöin heitä paljon ja odotan päivää, jolloin tapaamme.
Isä, Joel ja Hadas, muistatteko kun vierailitte
tukikohdassani Golanilla 31.12.2005?
Muistaakseni paikka oli nimeltään Revaja B.
Teimme kierroksen ja kuvasitte minut vanhan panssarivaunun päällä
tukikohdan edustalla.
Sitten ajoimme syömään erääseen druusikylään.
Matkalla kuvasimme toisiamme, taustana luminen Hermon.
Kaikista maailman ihmisistä me Israelin sodissa vankeina olleet
voimme ymmärtää häntä.
Kun näin tuon videon, voin vaikka puhetta kuulematta
vain häntä katsomalla kuvitella, mitä hän käy läpi ja
mitä hänen mielessään liikkuu ja voin ymmärtää, mitä hän tuntee.
Toivottavasti hän on oppinut kestämään.
Se ei ole helppoa, koska on kulunut jo niin paljon aikaa.
Viisi vuotta on pitkä aika.
Vaikka olisi optimistinen, kuinka jaksaa enää uskoa.
Kuitenkin on uskottava, että joku jossain toimii hyväksesi
tuodakseen sinut takaisin kotiin.
Kyse on siitä, pystyykö hän sen tekemään.
Jokainen kehittää oman itsesuojelumenetelmänsä,
oman eloonjäämistaktiikan.
Se on selviytymistaistelua.
On omattava erityinen luonne, erityinen kasvatus
tulipa se kotoa tai muualta.
On oltava henkisesti vahva.
Hän on nuori eikä näytä fyysisesti vahvalta.
Se ei kuitenkaan sano mitään, koska joku voi näyttää lihasvuorelta,
mutta olla sisältä hyvin heikko, tai päinvastoin.
Toivon hänen ja hänen perheensä takia,
että hän kestäisi tämän kovin pitkän vankeusajan.
Ulkopuolellakaan ei ole koko ajan rauhallista, vaan
Gazan kaistaleella on vähän väliä jonkinlaista taistelutoimintaa.
Aina kun tällaista tapahtuu, voi olla, että
Gilad joutuu kärsimään siitä.
Ikä on merkittävä tekijä.
Mitä nuorempi vanki, sitä vaikeampaa hänellä on.
Minä en ollut ihan nuori, sillä olin 28-vuotias reservisotilas.
Henkisesti se oli ehkä helpompaa.
Saatoin kuulla nuorten 18- ja 19-vuotiaiden sotilaiden ääniä.
Emme voineet puhua, mutta voin kuulla heidän valituksensa ja
ymmärsin, että heillä oli vielä vaikeampaa.
Gilad oli hyvin nuori vankeuteen joutuessaan.
Se ei ole helppoa.
Voi olla hiukan helpompaa, jos on vanhempi ja henkisesti vahvempi.
Helppoa ei ole missään tapauksessa, mutta ikä voi olla eduksi.
Olet ehkä lukenut asiasta, ehkä ymmärrät enemmän ja
olet ehkä paremmin valmistautunut senkaltaiseen tilanteeseen.
Uskon, että iällä on oma merkityk- sensä, vaikkei ehkä ratkaiseva.
Haluan kertoa, että terveyden puolesta voin hyvin.
Iz al-Din al-Qassam-taistelujoukot kohtelevat minua erinomaisesti.
Paljon kiitoksia ja näkemiin.
Me emme puhu hinnasta.
Tämä ei ole torikauppaa, jossa tingitään hintaa.
On kyse moraalisesta ja kasvatuksellisesta periaatteesta,
joka on otettava huomioon.
Israelin armeijasta on aina sanottu, että
se ei jätä sotilaita kentälle,
olipa kyse haavoittuneista tai kaatuneista.
Minut kasvatettiin näin ja näin olen kasvattanut omat lapseni.
Olen edelleen komentajana armei- jassa ja näin kohtelen sotilaitani.
Me emme jätä sotilasta kentälle.
Tässä ei puhuta hinnasta.
Gilad oli siellä valtion ja armeijan lähettämänä
eikä omasta vapaasta tahdostaan.
Hän on sitoutunut antamaan kaikkensa, jopa henkensä,
jos tilanne niin vaatii.
Myös toisen puolen on sitouduttava.
Toinen osapuoli on valtio, joka on sitoutunut tuomaan hänet kotiin.
Se on tehtävä. Entä hinta?
Neuvottelijoiden on päästävä siitä sopimukseen.
Tiedän kyllä erimielisyyksistä.
Sanotaan, ettemme voi vapauttaa murhista tuomittuja terroristeja
palaamaan takaisin kentälle.
Meillä on mahdollisuus ja valmius vastata tähän.
Olemme riittävän vahvoja torjumaan tämänkaltaisen uhkan.
Siksi se on syy, jota en voi hyväksyä.
Voimme löytää ratkaisun. Jos tämä on hinta, se on maksettava.
Tämä on moraalinen koodimme.
Nuoret sotilaat kysyvät nyt minultakin, mitä tapahtuu, jos...
Mitä voin sanoa? Aiemmin voin sanoa: Älkää olko huolissanne.
Teemme kaiken tuodaksemme teidät takaisin, hinnasta piittaamatta.
Nyt nousee kysymys, miksi sitten Gilad Shalit on yhä siellä.
Hinta on liian korkea? Mutta hän oli valmis antamaan kaikkensa,
jopa oman henkensä.
Mitä tekee toinen osapuoli? Sitoumus on kaksipuolinen.
On sotilas ja on valtio.
Suomennos: Silja Bar David