o
Synnyin Kirjat Arbassa keskelle tätä ristiriitaa.
Juudea ja Samaria on synnyinmaani ja elämäni.
Ystäviäni ja naapureitani on surmattu täällä.
Samoin palestiinalaisten kohdalla.
On annettava elämän voittaa.
Olin aiemmin mielipiteiltäni jyrkästi palestiinalaisvastainen.
Halusin karkottaa heidät kaikki.
Hekin toivovat meidän katoavan.
Todellisuus on kuitenkin vahvempi.
Me olemme täällä ja he ovat täällä. Juutalais- ja arabikylä vierekkäin.
Viisautta on olla hyviä ja tasa-arvoisia naapureita.
Hyvä naapuruus ei synny pelkistä puheista, vaan rauhan teoista.
Minulle rauha merkitsee hyvää naa- puruutta. Sitä ajaa Rauhan maa.
Tämä on rauhan ensimmäinen umpu.
Rukous on yhdistävä voima, koska Jumala on yksi.
Meillä on ollut jo 7 kuivaa vuotta. Ekologit puhuvat aavikoitumisesta.
Israelin maa tai Palestiina, minä pidän käsitteestä Pyhä Maa,
sijaitsee geografisesti juuri autiomaavyöhykkeen rajalla.
Lännessä, etelässä ja idässä ovat Saharan ja Arabian autiomaat.
Meistä pohjoiseen, Libanonista alkaen Eurooppaan on vihreä alue.
Juutalaisen mystiikan Zohar-kirja selittää,
miksi Jerusalem on vihreän vuoriston ja autiomaan rajalla.
Päinvastoin kuin useimmat luulevat, totuus löytyy aina reunalta.
Totuus ei ole keskuksessa. Siellä ovat vakiintuneet järjestelmät.
Jerusalemin toisella puolella on aavikko ja toisella vihreät vuoret.
Rauhan maa-järjestön sanoma tulee reunalta,
juutalaisten ja muslimien vähemmistöstä.
Molempien on luovuttava toiveesta, että toinen osapuoli katoaisi.
Kukaan ei katoa. Olemme täällä rakentaaksemme hyvää naapuruutta.
Maassa ja maailmassa on satoja ja tuhansia rauhanliikkeitä, mutta
käytännössä ei tapahdu mitään.
Oslon sopimuksesta alkaen on käyty viisi neuvottelukierrosta.
Niiden kustannukset ovat olleet kymmeniä miljardeja dollareita.
Puoli miljoonaa sivullista rauhan- ehdotuksia on pantu silputtavaksi
ja rauha tuntuu olevan hetki hetkeltä kauempana.
Rauhan maa-järjestössä ensi kertaa kriisin
ydinaines pyrkii olemaan myös sen ratkaisun ydin.
Se on keskeisiä asioita, joista puhumme palestiinalaisten kanssa.
Ulkopuolisilla rauhanliikkeillä ei ole mitään tekemistä kriisin kanssa.
Ulkopuoliset yrittävät saada rauhaa kahden riitelijän välille.
Juutalaiset sanovat: Jumala on yksi. Muslimit sanovat: Jumala on suuri.
Kielissämme on paljon samaa. Shalom ja Salam merkitsevät rauhaa.
Heprean shalom ja arabian salam kumpikin viittaavat Jumalaan.
Suruksemme ehkä juuri samanlaisuu- temme johti meidät konfliktiin.
Veljesriidat ovat joskus pahimpia; Jaakob ja Esau, Iisak ja Ismael.
Olemme kaikki esi-isämme Abrahamin jälkeläisiä.
Nimeni on Muhammad Abu Ayash ja olen ammatiltani insinööri.
Olen 32-vuotias poikamies.
Olen toiminut vapaaehtoisena rauhantyössä vuodesta 2002.
Haluan olla rauhantekijä.
Teen parhaani voidaksemme saavuttaa jotain kansamme hyväksi,
ehkä rauhan tai sovinnon kansojemme välille.
Tiedän valinneeni vaikeimman tien, mutta uskon siihen vahvasti.
Se on vaikea, koska taistelen mielen enkä aseiden voimin.
On saatava ihmiset uskomaan rauhaan, kun samanaikaisesti
meneillään on sota.
Ensiksikin on tehtävä työtä sotaa vastaan ja yhtaikaa saatava
ihmiset vakuuttuneiksi rauhasta. Se on hyvin vaikeaa.
Yksi ihminen voi tehdä paljon.
Ensinnäkin se, että itse uskot, on jo saavutus.
Voit puhua suvullesi, naapureillesi ja ystävillesi yksi kerrallaan.
Ehkä vuosien, tai lyhyemmän tai pitemmän ajan kuluttua
lopulta saavutat tavoitteesi, saavutat rauhan.
Mutta se vie paljon aikaa.
Tapaan hyvin erilaisia ihmisiä, palestiinalaisia ja israelilaisia.
Vaikka teen työtä monen tason henkilöiden kanssa,
uskon rauhan tulevan ruohonjuuritasolta.
Paljon työtä, kuten näet. Käymme henkilökohtaisia keskusteluja,
jaamme ajatuksia, kokoonnumme yhteen.
Annamme ihmisille toivoa. On mahdollisuus, käyttäkää se.
Kohdatkaa toinen osapuoli. Älkää puhuko sodasta tai miehityksestä.
Kohdatkaa toisenne ihmisinä, ei vihollisina tai miehittäjinä.
Me rohkaisemme heitä näkemään toistensa ihmiskasvot.
Viimeiset 10 vuotta me emme tiedä toisistamme mitään muuta,
kuin sen huonon puolen.
Meillä kaikilla on hyväkin puoli ja se meidän pitää näyttää.
Olemme menettäneet luottamuksen.
Ennen turva-aidan rakentamista meillä oli kontakteja israelilaisiin
ja tunsimme heitä ihmisinä.
Viimeiset 10 vuotta tunnemme heidät vain armeijana tai tappajina.
He tuntevat vain palestiinalaisten fanaattisen puolen.
Kuitenkin 70-80% meistä haluaa vain elää rauhassa.
Meillä on viisi ryhmää, joissa täällä asuvat juutalaiset ja
arabit kohtaavat toisiaan.
Media ei tästä tiedä, koska julkisuus saattaa vaarantaa
joitakin, ja yksityisyys myös lisää luottamusta.
On hengenmiehistä koostuva ryhmä
ja lisäksi suunnitteilla on useita projekteja, joihin tarvitsemme
tukea ehkä Suomestakin tai muualta maailmasta.
Meillä on suuri puute sairaanhoitovälineistä.
Aiomme perustaa yhteisiä välinelai- naamoja juutalaisille ja arabeille.
Meiltä puuttuu pyörätuoleja, happilaitteita ja muuta.
Meillä on yhteinen kieliprojekti. Haluamme saada arabiankielen
opetusta juutalaiskouluihin ja hepreanopetusta arabikouluihin.
Kun opimme yhteisen kielen, se voi, Jumalan avulla, avata tien rauhaan.
Nämä ovat tulevaisuuden projekteja, joita varten tarvitsemme tukea.
Me olemme täällä ja he ovat täällä, oppikaamme hyväksymään toisemme
ja elämään hyvinä naapureina.
Tämä on oikeudenmukaisuus ja rauha, joista Raamatun profeetat puhuivat.
Edustamme vähemmistöjä. Olemme vasta toiminnan alussa, mutta
jo lähes 1000 juutalaista siirto- kuntalaista on liittynyt mukaan.
Muslimeja on mukana muutama sata.
Ajatella, jos meitä olisi 50 000 juutalaista ja 50 000 muslimia.
Silloin monet voisivat pelkäämättä myöntää kuuluvansa liikkeeseemme.
Monet arkailevat liittyä, koska eivät halua olla vähemmistössä.
Syynä ei ole ideologia, vaan pelko tulla torjutuksi ja syrjityksi.
Jumalan avulla Rauhan maa tulee olemaan keskeinen liike.
Poliitikot pohtivat eri ratkaisuvaihtoehtoja,
mutta valitettavasti mikään ei näytä muuttuvan.
Meidän on tehtävä kaikkemme tukeak- semme niitä, jotka haluavat rauhaa,
jotka tarttuvat käteen, ovat rohkeita eivätkä pelkää toisiaan.
Jos syntyy kaksi valtiota, tämä on silti minun maani, Raamatun maa.
Olen valmis elämään juutalaisena palestiinalaisvaltiossa.
Jos se tapahtuu, minä ja monet muut suostumme elämään vähemmistönä.
Maksamme verot ja ehkä voimme myös vahvistaa heidän demokratiaansa.
En sano tätä Rauhan maan nimissä, koska emme puutu politiikkaan.
Me rakennamme suhteita ja poistamme epäluuloja.
Muutamme suhdettamme maahan omistuksesta yhteenkuuluvuuteen.
Omistaja sanoo: -Tämä maa on minun! - Sinunko? Kaikki kuuluu Jumalalle.
Usko voi erottaa. Joku juutalainen sanoo: -Jumala on vain meidän.
Samoin sanovat jotkut muslimit.
Molemmissa on kuitenkin niitäkin, jotka sanovat, että Jumala on yksi.
Näitä voimia haluamme tukea ja rakentaa rauhaa.
Sanon kaikille Suomessa ja kaikkialla: Kun täällä on rauha,
koko maailmaan tulee rauha. Uskon siihen koko sydämestäni.
Osama Bin Laden sanoi New Yorkin iskujen jälkeen,
että se tapahtui Jerusalemin tilanteen takia.
Kun tässä maassa on rauha, se leviää koko maailmaan.
Jumalan avulla se tapahtuu.
Olen asunut Gush Etsionissa sen alusta asti.
Gush Etsionissa oli asutusryhmä jo ennen itsenäisyyssotaa.
Juutalaiset ostivat maita arabeilta ja asettuivat tänne.
Joukossa oli myös Euroopan juutalaispakolaisia.
Näille kivikkomaille he rakensivat elinvoimaiset asutukset.
Eräänä päivänä nämä asutukset vallattiin
ja kaikki niiden pioneeriasukkaat surmattiin.
Kuolleita oli 240 henkeä.
Asutusten pienet lapset oli ehditty evakuoida aiemmin
ja he jäivät orvoiksi 1-4 -vuotiaina.
Joka vuosi he kokoontuivat tiettyyn paikkaan Jerusalemin liepeillä
katsomaan horisontissa näkyvää yksinäistä puuta,
suurta, yli 600-vuotiasta tammea.
Joka vuosi he lupasivat vielä kerran palata koteihinsa
ja lunastaa perintömaansa.
67-sodan jälkeen he pyysivät pää- ministeri Eshkolilta paluulupaa.
Hän vastasi jiddishinkielellä: -Kinderlech (lapset), palatkaa.
Näin tänne syntyi ryhmä asutuksia.
"Alon Shvut" merkitsee sanan- mukaisesti "tammi" ja "paluu".
Lähinaapureinamme on palestiinalaiskyliä,
joiden kanssa olemme hyvin ystävällisissä väleissä.
Kutsumme heitä perhejuhliimme.
Hiljattain olin naapurikylässä surunvalittelukäynnillä,
kun tuttavani pojantytär kuoli traagisesti.
Monet heistä ovat työssä meillä. Me retkeilemme yhdessä,
harrastamme muuta vapaa-ajantoimintaa
ja lomailemme yhdessä.
Me syömme päivittäin saman pöydän ympärillä.
Tunnemme toisemme nimeltä ja tervehdimme kaikkia.
Annamme tarvittaessa käytännön apua
ja autamme heitä myös viranomaisten suuntaan.
Heidän kanssaan meillä on hyvät naapuruussuhteet.
Hiukan kauempana on muutamia hyvin vihamielisiä arabikyliä.
He jatkavat niiden perinnettä, jotka surmasivat täällä
pioneerisukupolven juutalaiset asuttajat, 240 henkeä.
Me emme etsi kostoa, mutta heidän poikansa ovat hyvin vihamielisiä.
Jos vastaamme hyökätään, meidän on valitettavasti puolustauduttava.
Mutta on monia, jotka haluavat elää kanssamme rauhassa.
Heidän kanssaan elämme sovussa, olemme hyviä ystäviä ja
meillä on yhteistä toimintaa.
Iisakin ja Ismaelin tapaus on hyvin asiaan kuuluva.
Ihmiset eivät osaa lukea tätä kohtaa kirjoituksissa oikein.
I Moos. 25:11 -Abrahamin kuoltua Jumalan siunaus seurasi hänen
poikaansa Iisakia. Iisak jäi asu- maan Lahai-Roin kaivon tienoille.
-Kuka asui Lahai-Roin kaivolla? Hagar ja Ismael.
Iisakin ja Ismaelin välillä oli liitto.
Alussa perheessä oli riitoja kasvatuksesta ja muusta,
mutta myöhemmin Iisakin ja Ismaelin välillä oli hyvä yhteistyö.
Ismael oli karavaanikuljettaja ja Iisak oli maanviljelijä.
Siellä oli erinomainen yhteistyö tuottajan ja välittäjän välillä.
Jos luen näitä jakeita viisaidemme opetusten valossa,
Iisakin ja Ismaelin suhde on hyvin relevantti positiivisessa mielessä.
Pelkäänpä, että islam sellaisena, joksi se nyt on kehittymässä,
ei salli yhteistyön mahdollisuutta.
Perusongelma on se, kenelle tämä maa kuuluu.
Tämä on esi-isiemme maa, Jumalan meille antama maa.
Tämä on ainut juutalainen maa maailmassa.
Kuinka monta maata on islamilla, paikkoja loputtomasti.
Tämä pieni maa on meidän. Annamme ihmisille mahdollisuuden
elää tässä Israelin maassa, joka on juutalaisten ainut valtio.
He eivät halua antaa meille osaa täällä. Olemme pieni saareke
juutalaisia, joiden pitäisi palata sinne, mistä tulivat.
He antaisivat oikeudet vain niille, jotka ovat olleet täällä ennen
I maailmansotaa. Kaikki muut saisivat lähteä täältä.
He eivät halua meitä tänne, isiemme maahan, lupauksen maahan,
jota olemme hoitaneet, sen maat ostaneet
ja suot kuivanneet. Se on meidän perintömaamme.
Se on myös ainut turvapaikkamme. Näethän, meitä vihataan kaikkialla.
Tarkoitan heidän poliitikkojaan.
Tavallisten kadunmiesten kanssa tulisimme toimeen.
Heidän poliitikkonsa ovat tänään Iranin talutusnuorassa.
Iran vihaa Iraelia ja sanelee heille kaiken.
Ongelma on näiden poliitikkojen, heidän johtajiensa kanssa.
Tavallisen kansan kanssa tulisimme hyvin toimeen.
Alueella on 11 miljoonaa ihmistä, juutalaisia ja palestiinalaisia.
Noin puolet palestiinalaisia ja puolet israelilaisia.
Kukaan ei voi heittää juutalaisia mereen.
Juutalaiset tietävät, etteivät voi karkottaa palestiinalaisia maasta.
Meidän pitää hyväksyä toisemme, koska meidän on elettävä yhdessä.
Kuinka, se on meidän valintamme.
Meidän on valittava tie, jolla voimme elää yhdessä.
Minä olen tehnyt valinnan. Perheeni ja ystäväni valitsimme rauhan.
Minä en lähde täältä mihinkään, etkä sinä lähde mihinkään.
Kannattaa hyväksyä toisemme, tehdä sopimus ja parantaa olojamme.
Me elämme yhdessä, eivät meidän poliitikkomme.
He ovat Tel Avivissa ja Ramallassa, mutta me näemme toisemme päivittäin
Me tapaamme kaduilla, pelloilla, toreilla joka päivä.
On kyse meidän tulevaisuudestamme. Meillä on oikeus esittää
mielipiteemme ja jakaa ajatuksiamme toisten kanssa.
Joka haluaa kuulla, on tervetullut.
Molemmilta osapuolilta puuttuu rohkeita johtajia.
Johtajilta puuttuu rohkeutta ja hallinto on heikko.
Pitää myös hyväksyä se, että kaikkea ei voi tietää.
Ei voi viedä läpi prosessia, jos ha- luaa tietää tarkasti lopputuloksen.
Epävarmuus kuuluu prosessiin. Olet Jumalan edessä ja sanot:
Olen vain sinun lähettilääsi. Olen Jumalan käsissä.
Molemmat uskonnot opettavat:
Jos nöyrryt Jumalan edessä, Hän auttaa sinua.
Suomennos: Silja Bar David