o
Muutimme Gush Katifiin kolmen lapsen kanssa ja siellä
meille syntyi kolme lasta lisää.
Alussa muutos tuntui hyvin suurelta,
koska tulimme vihreästä Galileasta rannikon hiekkadyyneille.
Ihastuimme paikkaan ja sen ihmisiin,
yksinkertaiseen elämään ja hyviin ihmissuhteisiin.
Ilmapiiri oli tyyni ja elämänrytmi rauhallinen.
Taustalla oli rauhoittava meri.
Tämän rauhan keskelle iski terrorismi,
joka ei säästänyt siviilien henkiä.
Tiellä ajavia saatettiin ampua väijytyksestä.
Ystäviämme ja lastemme ystäviä menehtyi.
Myöhemmin talojamme tulitettiin kranaatinheittimillä.
Elimme jatkuvan uhkan alaisina.
Vaimoni oli sosiaalityöntekijä ja minä toimin vapaaehtoisena
asukkaiden kriisitukiryhmässä.
Jokaisen iskun jälkeen tuimme ja autoimme uhrien perheitä.
Ketään ei jätetty yksin.
Kaikki ne vuodet olimme mukana yhteisön ja yksilöiden kriiseissä.
Kasvatimme lapsemme sen keskellä.
Katsoimme heidän leikkiään nurmikolla ja toivoimme parasta.
Uskoimme, että Jumala varjelee meitä kun teemme parhaamme.
Gush Katifin asukkaat kokivat olevansa Jumalan käsissä.
Mikään muu ei voi suojella meitä.
Sen voi unohtaa ja luulla, että ra- ha, hallitus tai armeija auttavat.
Siellä mikään ei auttanut.
Minun oli tehtävä Jumalan tahto ja rukoiltava Hänen varjelustaan.
Minä teen parhaani ja Jumala tehköön tahtonsa mukaan.
Tähän kasvoimme Gush Katifissa.
Se kehitti meissä voimia, koska oli selvittävä, oli voitettava pelot.
Jokapäiväiset toimet vaativat vahvaa uskoa ja valintojen tekoa.
Mikään ei ollut itsestäänselvää.
En saa pelätä terroria, en saa antaa sen voittaa minua.
Jokainen valinta on aatteellinen. Päätän elää, kuten uskon oikeaksi.
Joka hetki, ajaessani tiellä tai mitä tahansa teenkin,
tämä päätös seuraa minua.
Pienen asutuksen rabbi hoitaa ihmisten ongelmia yötä päivää,
seitsemän päivää viikossa. Sitä on olla rabbi.
On henkilökohtaisia, parisuhde-, perhe- ja yhteisöongelmia.
Ihminen lankeaa tai hänellä on vaikeuksia. Kaikki tuodaan rabille.
Varsinkin, kun olimme 20 vuotta taistelukenttänä.
Hautasimme 1/2% väestöstä. Vertaa sitä muihin alueisiin.
Elimme tässä todellisuudessa.
Silti yksikään perhe ei lähtenyt pois turvallisuussyistä.
Tehtäväni oli viedä suruviestejä perheille. Se ei ollut helppoa.
Olin leskien ja orpojen vierellä.
Tällaisessa todellisuudessa ihmisten oli kerättävä
henkisiä voimia elämiseen.
Kun alettiin puhua asutuksen pur- kamisesta, se toi suuria paineita.
Taistelua käytiin edessä ja takana.
Terrori ei tauonnut hetkeksikään, ja nyt oli olemassa luovutusuhka.
Lapsen lähettäminen aamulla kouluun tuntui mielettömältä ajatukselta,
mutta elämää oli jatkettava.
Vaikeista oloista huolimatta asukkaat selviytyivät kunnialla.
Kun Israelin hallitus päätti siirtää Gush Katifin asukkaat,
jouduimme päättämään, miten suhtaudumme siihen.
Myös tässä ajattelimme, mikä on Jumalan tahto.
Vastustimme niin paljon kuin voimme
kuitenkaan irrottautumatta Israelin kansasta.
Meillä on kansa, jonka Jumala toi Israelin maahan.
Profeetat ennustivat, että Israelin kansa palaa kotiinsa.
Ei ole puhe yksityiskodistani, vaan siitä, että kansalle ja maailmalle
on hyvä, kun Israelin kansa asuu omassa maassaan.
En voi taistella kansaani vastaan.
Voin huutaa: Avatkaa silmänne, se on vaarallista,
se ei ole Jumalan tahto.
Teimme voitavamme, mutta vain tiettyyn rajaan asti.
Suruksemme tapahtui toisin. Jumala valitsi toisin
ja jouduimme suurella kivulla jättämään kotimme.
Emme tienneet, mihin joudumme.
Sanoimme: Jumala, me teemme osamme ja
tulkoon, mitä tuleman pitää.
Olimme ristiriidassa. Toisaalta elimme, ikäänkuin lähtöä ei tulisi,
toisaalta tiesimme, että se voi olla mahdollista.
Jatkoimme rakentamista ja istuttamista.
Toisaalta kävimme kamppailua.
Kamppailu oli tasapainottelua vastustus- ja taisteluhalun
ja toiminnantarpeen ja toisaalta sisällissodan vaaran välillä.
Meillä johtajina oli vastuu ei ainoastaan Gush Katifista,
vaan myös kansan yhtenäisyyden säilyttämisestä.
Kun katson taaksepäin, en näe muuta mahdollisuutta toimia.
Mitä muuta olisimme voineet tehdä?
Kipu seuraa meitä. Tässä on jotain luonnonvastaista.
Israelin kansa palasi kotiinsa. Miksi repiä sitä juuriltaan?
Se tekee kipeää.
Seisot omia sotilaita vastaan. Sinäkin olet reservin sotilas.
Haluat poikasi arvostava armeijaa, mutta nyt olet sotilaita vastaan.
Sen sijaan, että halaisitte toisianne, te riitelette.
Tämä on omaa maatasi, johon olet juurtunut.
Näet, mitä tapahtuu lapsillesi, perheellesi ja ystävillesi.
Se oli elämäni katkerin kipu.
Meillä oli muutamia vaihtoehtoja, mutta päätimme muuttaa yhteisönä.
Tiesimme, että toinen toistamme auttaen voimme päästä eteenpäin.
Ryhmämme on suuri, ja valtio osoitti meille tämän paikan.
Siksi valitsimme tämän.
Se myös muistuttaa hiukan Gush Katifia, koska tuolta kukkulalta,
vähän matkan päästä näkyvät meri ja hiekkadyynit.
Ne antavat minulle kodin tuntua.
Minulle oli tärkeää, että katoltani näkyy meri,
koska meri näkyi kodistani siellä.
Vaikka Nizan oli Gush Katifista evakuoitujen pääkohde,
täällä oli vain 250 asuntoparakkia.
Gush Katifissa oli 1700 perhettä.
Kaikki perheet eivät tietenkään mahtuneet tänne.
Osa niistä majoitettiin erilaisiin hotelleihin.
Vähitellen parakkeja saatiin lisää,
ja nyt Nizanissa on 500 asuntoparakkia.
Lisäksi asukkaat ovat pystyttäneet väliaikaisia rakennuksia.
Naimattomat nuoret ja nuoret parit ovat hankkineet huoneita,
samoin ryhmän jäsenet, jotka eivät ole saaneet valtion parakkia.
Kun aloitat omaa elämää, ensim- mäinen asia on kodin hankkiminen.
Koti antaa turvaa ja vakautta, josta käsin voi kasvaa ja
opiskella ja tehdä työtä ja muita toimia ja
ehkä toteuttaa korkeampia arvoja, kuten yhteisövastuuta.
Viisi vuotta on kulunut.
Täällä, samoin kuin 23 muussa kohteessa ympäri Israelia,
suurin osa perheistä on vielä ilman pysyvää kotia.
He ovat odottaneet viisi vuotta epävakaissa tunnelmissa,
voimatta aloittaa uutta elämää Gush Katifista lähdön jälkeen.
Nämä ihmiset eivät halua elää pakolaisleirissä.
Gush Katifin evakuoidut ovat hyvin aikaansaavia ihmisiä.
He haluavat toimia yhteiskunnassa.
Se, että olemme nyt juurettomia, on merkittävä asia meille.
En vain halua saada itselleni hienoa taloa,
vaan haluan kodin, koska sieltä saan elämään voimaa ja vakautta
ja voin vaikuttaa yhteiskuntaan.
Mietimme, miten istuttaa puita. Onko tämä maatani vai ei?
Päätin istuttaa ne isoon purkkiin; ovat maassa, mutta siirrettävissä.
Irrallisia, kuten minäkin, kunnes jälleen olemme omalla maallamme.
Toivottavasti se tapahtuu pian. Nyt jo toivo häämöttää.
Tarvitsimme paljon voimia Jumalalta kaikkeen tähän.
Perheenä, isänä, vanhempina, yhteisönä olemme kulkeneet
pitkän taipaleen viisi vaikeaa vuotta.
Päätimme, että ketään ei jätetä. Koko yhteisön on päästävä tänne.
Autamme niitä, joilla on vaikeuksia.
Luulimme, että se vie kaksi vuotta.
Valtio sitoutui järjestämään olosuhteet maanviljelylle
kahdessa vuodessa. On kulunut viisi vuotta.
Joka päivä on ammennettava voimaa ja rukoiltava voimaa Jumalalta.
Haluan korostaa, että vaikka olemme hyvin väsyneitä, koemme että
Jumala antaa joka hetki voimaa ja tähän nousee kukoistava yhteisö.
Tämän piti viedä vähemmän aikaa.
Sille olisi pitänyt antaa kansallinen etusija,
mutta sitä hallitus ei ole tehnyt.
Sen sijaan, että olisi luotu toimiva ja nopea organisaatio
perheiden kuntouttamiseen,
ratkaisuja alettiin todella etsiä vasta vuosi vetäytymisen jälkeen.
Yksi syy on tässä.
Toinen syy on se, että sellaisen trauman jälkeen
ihmisten itse oli vaikea palata toimimaan.
Meni aikaa, kun he olivat vielä järkyttyneitä,
ja heidän oli hyvin vaikea päästä eteenpäin.
Kun parakkiasutusta perustettiin, ajateltiin kahta vuotta,
eikä tänne rakennettu pommi- suojia tai turvahuoneita.
Gazan operaation alettua meillä ei ollut mitään suojaa.
Kysyimme asiaa viranomaisilta.
Armeijan ohjeet olivat toimia, kuten avoimessa maastossa.
Jos Qassam-ohjus tulee kohti tai hälytysmerkki kuuluu,
pitää heittäytyä maahan ja suojata päätä käsillä.
Tunsimme itsemme petetyiksi. Olimme luopuneet kaikesta siellä.
Meillä on täällä lapsia;
500 perhettä ja yhteensä yli 2000 lasta.
Sitten saimme noita viemäriputkia.
Kun kuulemme hälytyksen, menemme noiden putkien sisään,
joita näette parkkipaikoilla.
Se ei ole ratkaisu, koska se ei suojaa suoralta osumalta.
Sitäpaitsi perheitä on liikaa noihin putkiin.
Tämä herättää kysymyksen, ovatko tässä todella ratkaisut
niin suureen ongelmaan, kuin siviilien tulittaminen ohjuksilla.
Tämänkaltaisten ratkaisujen varaan ei voi rakentaa mitään.
Minä istutan heidät maahansa, eikä heitä enää revitä irti. -Aamos 9:15
Asuin Gush Katifissa 19 vuotta, mutta jotkut asuivat 35 vuotta.
Heille se oli kokonainen elämä ja elämäntehtävä.
Heillä oli vahva yhteys paikkaan ja sen toimintaan.
Me Gush Katif-toimikunnassa, sen ohella että kuntoutamme
perheitä ja yhteisöä ja etsimme ratkaisuja ongelmiin,
voimme kertoa Gush Katifin tarinaa.
Eikä ainoastaan historiaa, vaan Gush Katifin henkeä.
Siellä oli jotain erityistä, joka liitti ihmiset yhteen.
Se oli keskinäisen avun henki.
Tiesimme, että emme olleet siellä vain itseämme varten,
vaan jotain paljon suurempaa.
Oli olemassa hengellinen yhteys Raamatun maahan.
Monet asiat tekevät Gush Katifista tärkeän luvun Israelin tarinassa.
Haluamme tuoda sen ihmisille.
Ehkä he ymmärtävät jotain siitä, mitä sieltä lähtö merkitsi meille.
Keskuksemme myös tuo esille
halumme herättää henkiin sitä, mitä meillä oli Gush Katifissa
ehkä muuallakin Israelissa.
Haluamme olla jälleen vahvoja ja tuotteliaita.
Mielestäni se on tärkeä sanoma.
Meillä käy paljon ryhmiä.
Arkistossamme on kaikki virallinen materiaali Gush Katifista.
Kaikki on tallessa.
Näytämme myös valmistamiamme filmejä Gush Katifin elämästä.
Kerromme henkilötarinoita sieltä.
Meillä on kouluille tarkoitettuja ohjelmia.
Tahdomme kertoa tarinamme kaikille.
Koko Israelin alueella asuu paljon arabeja,
mutta maan Jumala on luvannut meille.
Se on Israelin kansan luonnollinen ja oikeutettu asuinpaikka.
Gush Katifissa näemme sen selvästi.
Toora lupaa, että maa antaa sadon, kun Israelin kansa asuttaa sitä.
Ilman kansaa maa autioituu, kansan palattua se kukoistaa.
Tuhansia vuosia maa oli autiona, palattuamme se tuottaa hedelmää.
Gush Katif oli hiekkadyynejä, sitä ei viljelty eikä asuttu.
Kun tulimme, maa alkoi tuottaa.
Gush Katifin vihannekset ja hedelmät olivat korkealaatuisia.
Niitä vietiin koko maailmaan.
Maa otti meidät syliinsä.
Nyt arabit yrittävät viljellä siellä, mutta eivät onnistu.
Se lukee meidän kirjoissamme, ja me näemme sen tapahtuvan.
Maa odottaa meitä.
Kaiken pohjana on Israelin kansan oikeus Israelin maahan.
Aabrahamille sanottiin: Lähde maastasi siihen maahan.
Tämä on meidän maamme ja olemassaolon oikeutemme Jumalalta.
On kyse oikeudesta, ei rajoista tai välttämättömyydestä.
Oliko meillä vaihtoehtoja vai ei, se ei ole oleellista.
Lupauksen mukaan Israelin kansa kuuluu Israelin maahan.
Olemme uskoneet ja rukoilleet, olemme joutuneet pois ja palanneet.
2000 vuotta olimme poissa, mutta palasimme lupauksen voimasta.
Gush Katif on osa Israelin maata ja sen luvatuissa rajoissa.
Me palaamme, oli niin tai näin, päättipä hallitus sitä tai tätä.
Tarvitaan kärsivällisyyttä.
Israelin kansa on kokenut vainot, kansanmurhat ja vieraat vallat.
Missä ovat nämä suurvallat ja missä on Israelin kansa?
Missä muinainen Egypti ja Assyyria, missä Babylon ja Rooma?
En halua sanoa Britanniasta, Neu- vostoliitosta tai nyt Amerikasta.
Kansamme on säilynyt järjenvastai- sesti ja historian lakeja uhmaten.
Kansan säilymisellä on kolme ehtoa; maa, yhteinen kulttuuri ja kieli.
Israel kansa palasi maahan ilman mitään näistä kolmesta.
Vain sokea ei näe tätä.
Kukaan ei voi estää sitä.
Palaamme Gush Katifiin, me tai lapsemme tai lastenlapsemme.
Se on meille luvattu.
Suomennos: Silja Bar David