Iisrael räägib
Videomaterjal: "Iisraeli kogukondade kristlikud sõbrad" organisatsioonilt.
Iisraeli rannajoone edelaosas asub Gaza maakitsus,
mille keskel on Gaza linn, kus elab 1,5 miljonit palestiinlast.
Alates 1970. aastate algusest ehitati sinna
21 juudi põllumajandusasundust.
Asundusrühma nimeks oli Gush Katif.
2005. aasta augustis otsustas Iisraeli valitsus asundused lammutada
ja evakueerida kõik 8000 elanikku.
Enamus neist paigutati ajutistesse asundustesse
ootama oma uute kodude ehitamist.
Suurim neist on Nizan, mis rajati Vahemere rannikule,
20 kilomeetrit Gazast põhjapoole.
Üks Nizani elanikest on Kobi Burstein,
kes koos perega siia evakueeriti.
Kolisime kolme lapsega Gush Katifi
ja seal sündis meile kolm last juurde.
Alguses tundus muutus väga suurena,
kuna kolisime rohelisest Galileast ranniku liivadüünidele.
Kiindusime sellesse paika ja sealsetesse inimestesse,
lihtsasse elusse ja headesse inimsuhetesse.
Atmosfäär oli rahulik ja elurütm tasane.
Taustaks oli rahustav meri.
Seda rahu ründas äkitselt terror,
mis ei säästnud ka tsiviilelanikke.
Teedel tulistati varitsustest autosid.
Sõpru hukkus nii meil kui lastel.
Hiljem tulistati meie maju granaadiheitjatega.
Elasime pideva ohu all.
Minu naine oli sotsiaaltöötaja ja ise tegutsesin vabatahtlikuna
elanike kriisiabirühmas.
Iga rünnaku järel toetasime ja aitasime ohvrite peresid.
Kedagi ei jäetud üksi.
Kõik need aastad osalesime ühiskonna ja üksikisikute kriisides.
Kasvatasime selle keskel oma lapsedki üles.
Jälgisime nende mängu aasal ja lootsime parimat.
Uskusime, et Jumal kaitseb meid, kui teeme oma parima.
Gush Katifi elanikud kogesid, et on Jumala kätes.
Miski muu ei saa meid kaitsta.
Selle võib unustada ja arvata, et raha, valitsus ja armee aitavad.
Seal ei aidanud miski.
Pidin tegema Jumala tahet ja paluma Tema kaitset.
Annan oma parima ja sündigu Jumala tahtmine.
Sellesse Gush Katifis kasvasimegi.
See arendas meis jõudu, kuna pidi hakkama saama, tuli võita hirm.
Igapäevane tegevus nõudis tugevat usku ja valikute tegemist.
Miski polnud iseenesestmõistetav.
Ma ei tohi karta terrorit, ei tohi lasta sel ennast võita.
Iga valik on aateline. Otsustasin elada, nagu õigeks pean.
Otsus järgib mind igal hetk, teel autot juhtides,
kui kõiges muus, mida teen.
Yigal Kaminetski oli 20 aastat Gush Katifi rabi.
Väikese asunduse rabi tegeleb päeval-ööl inimeste probleemidega,
seitse päeva nädalas. Seda tähendabki rabiks olemine.
On isiklikke, paarisuhte-, pere- ja ühiskonnaprobleeme.
Inimene langeb või tal on raskusi. Kõik tuuakse rabi juurde.
Eriti, kui olime 20 aastat sõjatandriks.
Matsime pool protsenti elanikest. Võrrelge seda teiste aladega.
See oli meie reaalsus.
Ometi ei lahkunud ükski pere julgeolekulistel põhjustel.
Minu ülesandeks oli viia peredele kurbi sõnumeid. See polnud lihtne.
Olin leskede ja orbude kõrval.
Sellises tegelikkuses pidid inimesed koguma elamiseks vaimset jõudu.
Surve kasvas, kui hakati rääkima asunduse lammutamisest.
Lahing käis nii ees kui taga.
Terror ei lakanud hetkekski, ja nüüd ähvardas ka loobumisoht.
Lapse hommikul kooli saatmine tundus meeletusena,
kuid elu pidi edasi minema.
Vaatamata rasketele asjaoludele tulid elanikud sellest auga välja.
Kui Iisraeli valitsus otsustas Gush Katifi elanikud evakueerida,
pidime otsustama, kuidas sellesse suhtuda.
Mõtlesime ka siin, mis on Jumala tahe.
Võitlesime nii palju vastu kui võimalik,
siiski ilma end Iisraeli rahvast eraldamata.
Meil on rahvas, kelle Jumal tõi Iisraelimaale.
Prohvetid ennustasid, et Iisraeli rahvas naaseb koju.
Küsimus ei ole minu isiklikus kodus, vaid selles,
et maailmale on kasulik, kui Iisraeli rahvas elab omal maal.
Ma ei saa võidelda oma rahva vastu.
Võin hüüda: Avage silmad! See on ohtlik! See pole Jumala tahe!
Tegime, mis suutsime, kuid ainult teatud piirini.
Meie kurvastuseks läks teisiti.
Jumal tegi teise valiku ja pidime suure valuga oma kodudest lahkuma.
Me ei teadnud, kuhu lõpuks jõuame.
Ütlesime:"Jumal, meie teeme oma osa ja tulgu, mis tuleb.
Elasime vastuolus. Ühelt poolt elasime, nagu lahkumist ei tuleks,
teiselt poolt teadsime, et see võib siiski juhtuda.
Jätkasime ehitamist ja istutamist.
Samal ajal pidasime lahingut.
Võitlus käis vastuhakkamis- ja võitlustahte
ja tegutsemisvajaduse ning teiselt poolt kodusõja ohu vahel.
Juhtidena lasus meil vastutus mitte ainult Gush Katifi ees,
vaid ka Iisraeli rahva ühtsuse säilitamise ees.
Tagasi vaadates ei näe ma muud lahendust.
Mida muud oleksime võinud teha?
Valu saadab meid tänini. Selles on midagi loomuvastast.
Iisraeli rahvas pöördus koju. Milleks neid üles kitkuda?
See teeb haiget.
Seisad silmitsi riigi sõduritega. Oled isegi reservsõjaväelane.
Tahad, et su poeg austaks armeed, kuid nüüd hakkad sõduritele vastu.
Üksteise kallistamise asemel te tülitsete.
See on su oma maa, kuhu sa oled juurdunud.
Näed, mis toimub su lastega, perega ja sõpradega.
See oli mu elu kõige kibedam valu.
Iisraeli valitsus rajas Nizani asunduse,
paigutamaks sinna osa Gush Katifi peresid.
Asunduse idaosasse toodi sadu ajutisi elamuvaguneid.
Samal ajal hakati selle lääneosas ehitama peredele oma kodusid.
Meil oli mõningaid valikuvõimalusi, kuid otsustasime kogukonnana kolida.
Teadsime, et suudame üksteist aidates edasi liikuda.
Meid oli palju ja riik näitas meille kätte selle koha.
Seetõttu valisime selle.
See meenutab veidi Gush Katifi, kuna sellelt künkalt
paistavad veidi kaugemal meri ja liivaluited.
Need tekitavad minus kodutunnet.
Minu jaoks oli oluline näha oma katuselt merd,
sest meri oli näha ka minu kodus Gush Katifis.
Erinevate viivituste tõttu elab
suurem osa peredest 5 a. peale evakueerumist
ikka veel ajutistes elamubarakkides.
Lawrence Beziz elas koos perega 19 aastat oma Gush Katifi farmis,
enne kui nad Nizanisse evakueeriti.
Kuigi Nizan oli Gush Katifist evakueeritute peamine sihtpunkt,
oli siin vaid 250 elamuvagunit.
Gush Katifis oli aga 1700 peret.
Kõik pered siia muidugi ei mahtunud.
Osa majutati hotellidesse ja külalistemajadesse.
Vähehaaval saadi valitsuselt vagunelamuid juurde,
ja nüüd on neid Nizanis juba 500.
Lisaks on elanikud ehitanud ajutisi elamuid.
Näiteks vallalised noored ja noorpered,
ning ka selle rühma liikmed, kes ei saanud riigilt vagunelamut.
Oma elu alustades on esimeseks asjaks kodu hankimine.
Kodu annab turvatunnet ja stabiilsust, sealt võib kasvada,
õppida, teha tööd ja muid asju ning rakendada ellu kõrgemaid väärtusi,
nagu näiteks ühiskondlikku vastutust.
Möödunud on viis aastat.
Siin, nagu ka 23 teises asunduses Iisraelis,
pole suuremal osal peredest veel oma püsivat kodu.
Nad on oodanud viis aastat ebastabiilses atmosfääris
ja pole saanud pärast Gush Katifist lahkumist uut elu alustada.
Nad ei taha elada põgenikelaagris.
Gush Katifist evakueeritud on väga produktiivsed inimesed.
Nad tahavad ühiskonnas kaasa lüüa.
Meie praegune juurteta olek tähendab meile väga palju.
Ma ei taha endale üksnes ilusat maja, vaid tahan kodu,
kuna sealt saan elujõudu ja stabiilsust
ning võin mõjutada ühiskonda.
Mõtlesime, kuidas istutada puid. Kas see on minu maa või ei ole?
Istutasin puud suurde purki - nii on neid võimalik mujale siirdada.
Lahtiste juurtega, nagu minagi, kuni oleme taas omal maal.
Loodetavasti juhtub see peatselt. Ähmane lootus juba koidab.
Vajasime selleks kõigeks Jumalalt palju jõudu.
Perena, isana, vanematena ja ühiskonnana
oleme läbinud nende viie raske aasta jooksul pika teekonna.
Otsustasime mitte kedagi maha jätta. Kogu kogukond pidi siia jõudma.
Aitame neid, kellel on raskusi.
Arvasime, et see võtab kaks aastat.
Riik lubas korraldada tingimused põllumajanduseks kahe aastaga.
Möödunud on viis aastat.
Iga päev peab ammutama ja paluma Jumalalt jõudu.
Tahan rõhutada, et vaatamata väsimusele, kogeme,
et Jumal annab iga hetk jõudu ja siia kerkib õitsev kogukond.
See pidi võtma vähem aega.
See oleks pidanud muutuma riiklikuks prioriteediks,
kuid valitsus ei ole seda teinud.
Selle asemel, et luua perede rehabiliteerimiseks efektiivne ühendus,
hakati lahendusi otsima alles aasta pärast taandumist.
See on üks põhjus.
Teiseks põhjuseks on see, et sellise trauma järel
oli inimestel endil raske tegutsema hakata.
Kulus aega, sest nad olid alles šokis
ja neil oli väga raske uuesti liikuma hakata.
Seda asundust ehitades räägiti kahest aastast
ja siia ei ehitatud ei varjendeid ega turvaruume.
Gaza operatsioonist alates puudus meil igasugune kaitse.
Esitasime võimudele järelpärimise.
Armee juhtnööride kohaselt pidime tegutsema avamaastiku reeglite järgi.
Kui siiapoole suundub qassamrakett või kõlab õhuhäire,
peame viskuma maha ja katma kätega pea.
Tundsime end petetuina. Loobusime seal kõigest.
Meil on siin lapsed -
500 peret, kokku üle 2000 lapse.
Seejärel saime kanalisatsioonitorud.
Kui kuuleme sireeni, poeme torudesse,
mida parkimisplatsil näete.
See pole lahendus, sest ei kaitse otsetabamuse eest.
Pealegi on peresid rohkem kui torusid.
See tekitab küsimuse, kas see on tõepoolest valitsuse lahendus
nii suurele probleemile nagu raketirünnakud tsiviilelanike vastu.
Sellistele lahendustele ei saa midagi stabiilset ehitada.
"Ma istutan nad nende omale maale
ja enam ei kitkuta neid ära nende maalt." Aamos 9:15
Nizanis avati Gush Katifi juudi asundustest rääkiv infokeskus.
Elasin Gush Katifis 19 aastat, kuid mõned isegi 35 aastat.
Neile oli see kogu elu ja elutöö.
Neil oli paiga ja selle tegevusega tugev side.
Lisaks perede ja ühiskonna ülesehitamisele
ning probleemidele lahenduste otsimisele,
võime Gush Katifi toimkonnana jutustada selle asunduse lugu.
Mitte üksnes ajalugu, vaid Gush Katif vaimu.
Seal oli midagi erilist, mis inimesed ühte liitis.
See oli üksteise aitamise vaim.
Teadsime, et me pole seal vaid iseenda,
vaid millegi palju suurema jaoks.
Meil oli vaimne side Piibli sünnimaaga.
Paljud asjad tegid Gush Katifist väärika peatüki Iisraeli loos.
Tahame seda inimestega jagada.
Ehk nad mõistavad, mida sealt lahkumine meile tähendas.
Meie keskus edendab ka meie tahet
äratada ehk mujalgi Iisraelis ellu seda, mis meil oli Gush Katifis.
Tahame saada taas tugevaks ja tootlikuks.
Minu meelest on see oluline sõnum.
Meid külastab palju gruppe.
Meie arhiivis on olemas kõik ametlik materjal Gush Katifi kohta.
Kõik on alles.
Näitame ka filme Gush Katifi elust.
Räägime sealsete inimeste lugusid.
Meil on koolidele mõeldud programme.
Tahame rääkida oma lugu kõigile.
Kuigi Gaza sektor siirdus palestiinlaste kätte,
usuvad paljud evakueeritud juudid, et pöörduvad kunagi sinna tagasi.
Kogu Iisraeli territooriumil elab palju araablasi,
kuid Jumal tõotas maa meile.
See on Iisraeli rahva loomulik ja õigustatud ajalooline asupaik.
Gush Katifis on see selgelt näha.
Toora tõotab, et maa kannab vilja, kui Iisraeli rahvas seal elab.
Ilma rahvata muutub maa kõrbeks, rahva naastes lööb see õitsele.
Tuhandeid aastaid oli maa söötis, meie naasmise järel kannab vilja.
Gush Katifis olid liivaluited, seal ei haritud maad ega elatud.
Kui meie saabusime, hakkas maa vilja kandma.
Gush Katifi juur- ja puuviljad olid väga kvaliteetsed.
Neid eksporditi kogu maailma.
Maa võttis meid avasüli vastu.
Nüüd püüavad araablased seal maad harida, kuid edutult.
Seda võib lugeda meie raamatuist ja näeme seda ka oma silmadega.
Maa ootab meid.
Kõige alus on Iisraeli rahva õigus Iisraelimaale.
Aabrahamile öeldi: Mine omalt maalt sinna maale.
See on meie maa ja meie olemasolu õigus Jumalalt.
Küsimus on õiguses, mitte piirides või vältimatutes asjades.
Ei ole oluline, kas meil oli valikuvõimalus või mitte.
Tõotuse järgi kuulub Iisraeli rahvas Iisraelimaale.
Oleme uskunud ja palvetanud, oleme pidanud lahkuma ja naasnud.
Olime 2000 aastat ära, kuid naasime tõotuse jõul.
Gush Katif on osa Iisraelist ja asub selle lubatud piirides.
Me naaseme nii või teisiti, valitsuse otsusel või ilma.
Vajame kannatlikkust.
Iisraeli rahvas on kogenud tagakiusu, massimõrvu ja võõraid võime.
Kus on kõik need suurvõimud ja kus on Iisraeli rahvas?
Kus on iidne Egiptus ja Assüüria, kus on Baabülon ja Rooma?
Ma ei taha rääkida Suurbritanniast, NSVL-ist ja nüüdsest Ameerikast.
Meie rahvas on säilinud mõistuse- vastaselt ja ajalooseaduste kiuste.
Rahva säilimiseks on kolm tingimust: maa, ühine kultuur ja keel.
Iisraeli rahvas naases omale maale, ilma, et ükski neist oleks täidetud.
Ainult pimedad ei näe seda.
Mitte keegi ei saa seda takistada.
Pöördume tagasi Gush Katifi kas ise, meie lapsed või lapselapsed.
See on meile tõotatud.
"Ja ma annan neile ja sellele, mis on ümber mu künka, õnnistuse,
ja ma lasen vihma sadada omal ajal: need on õnnistuse vihmad!
Ja puu väljal kannab vilja ja maa annab saaki
ja nad võivad olla julged omal maal. Ja nad peavad tundma,
et mina olen Jehoova, kui ma murran katki nende ikkepuud
ja päästan nad orjastajate käest!" Hesekiel 34:26-27
Toimetaja: Netanel Bar David
Rezhissöör: Katri Huusari
Tõlge:Monika Jaaguri