o
Siirtokuntia on ollut jo Joosuan ajoista lähtien.
Jom Kippur-sodan aikana, -
joka oli hyvin traumaattinen sota Israelin yhteiskunnalle, -
Israelin puolustusministeri Moshe Dayan sanoi:
"Tässä sodassa olemme lähellä 3. temppelin tuhoa."
Kysymys oli Israelin olemassaolosta.
Silloin perustettiin liike, joka uskoi,
että siirtokuntien rakentaminen voisi auttaa tilanteessa.
Ofra perustettiin vuonna 1975.
Täytyy muistaa, että Israelissa oikeisto ei ollut silloin vallassa,
vaan vuoteen 1975 asti vasemmisto johti Israelia.
Tuolloin Israelin puolustus- ministeri oli Shimon Peres.
Tällä vastakkaisella kukkulalla oli ilmavoimien tukikohta.
Me saimme luvan pystyttää sinne puolustusministeriön työleirin,
koska pääministeri Jitzhak Rabin ei antanut lupaa asutuksen rakentamiseen.
Shimon Peres halusi, että sinne tulisi työvoimaa.
Kaikki nuoret olivat siellä töissä rakentamassa tukikohdan aitaa.
Päivällä työskentelimme kukkulalla ja illalla laskeuduimme alas.
Naiset ja osa vanhemmasta väestä pysyi alhaalla.
Täällä oli Jordanian hylätty tukikohta, -
eikä se kuulunut kenellekään.
Jokaisella perheellä oli yksi huone, ja meillä oli yhteinen ruokala.
Näin aloitimme elämän siirtokunnassa.
Vasta v. 1977 Beginin noustessa valtaan, saimme asumisluvan,
suunnitelmat muuttuivat ja hallituksen politiikka muuttui.
Ofra oli ensimmäinen juutalais- asutus poliittisessa Samariassa.
Ofra ulottuu Jerusalemin pohjoispuolelta Afulaan.
Olemme ensimmäisiä asukkaita Jerusalemin pohjois-puolella -
työväenpuolueen valtakauden aikana eikä oikeistolaisen Likud-puolueen.
Israel-vastaisuutta on ollut aina.
Kansainvälisen paineen intensiteetti riippuu siitä,
kuka on minäkin aikana USA:n presidentti.
Täytyy muistaa, että mitä tulee ensimmäisten asutusten syntyyn -
jo pääministeri Beginiä painostet- tiin, ettei hän perustaisi asutusta.
Hän perusti ensimmäisiä asutuksia armeijan tukikohtien sisälle,
mikä tietysti johti erilaisiin ongelmiin.
Kaikissa asutuksen kehityksen vaiheissa kohdattiin
sekä kansainvälistä että vasem- miston puolelta tulevaa painetta.
Jos joku olisi sanonut, että tänään Samariassa asuu 300 000 juutalaista,
en olisi ikinä uskonut.
Emme tulleet tänne joistain erityisistä syistä, -
vaan koska se on luonnollinen asia juutalaisille tehdä.
Ehkä veressäni oli monen vuoden kaipaus päästä tänne, -
eikä vain tänne, vaan ylipäänsä Israeliin.
Ja nyt, kun meillä on mahdollisuus asua täällä, ei ole syytä olla tulematta.
Mitä päivittäiseen elämään tulee olen iloinen, että saan asua täällä.
Meillä on hyvä yhteisö ja koulutus ja lasteni on hyvä kasvaa täällä.
Ihmiset pitävät huolta toisistaan eikä kukaan koe olevansa yksin.
Ilma täällä on hyvä eikä meillä ole liikenneruuhkia.
Tietysti on myös vaikeuksia: Olemme kaukana kaupungista
eivätkä tiet ole niin mukavia, mutta olemme iloisia asua täällä.
Monesti muistutan itseäni, että kuulun tänne.
Jopa niin, että maa ei kuulu minulle, vaan minä kuulun sille.
Maa kuuluu juutalaisille Jumalan lupauksen perusteella,
joka annettiin 1. Mooseksen kirjassa.
Uskomme tähän lupaukseen ilman epäilystä.
Näiden 2000 vuoden aikana, joina emme olleet täällä, -
tänne asettui muita ihmisiä.
He eivät ole meille läpinäkyviä, vaan heillä on oikeus asua täällä.
Emme tulleet tänne häätääksemme heidät pois.
Haluamme elää hyvissä naapuruussuhteissa heidän kanssa.
Tämä on hyvin lähellä Jenian palestiinalaiskylää.
Haluamme siis rakentaa hyvät naapuruussuhteet.
Me emme ole tämän esteenä, vaan toinen osapuoli.
Tämä tapahtuu kerta toisensa jälkeen.
Kun Israel ojensi rauhan käden pa- lestiinalaisille, he hylkäsivät sen.
Myös yksityisten ihmisten yrittäessä rakentaa suhteita,
se ei melkein koskaan onnistu, ja tämä on hyvin surullista.
Itse suhtaudun heihin kuin vieraisiin, -
kun kotiini tulee vieraita, yritän huolehtia heistä
ja antaa heille, mitä he tarvitsevat.
Samoin, jos maahani tulee vieras, minun pitää antaa hänelle,
mitä hän tarvitsee. Jos vieras ei kuitenkaan käyttäydy hyvin,
voin ajaa hänet pois kodistani.
Israelilla ei vielä ole tarpeeksi voimaa, jotta se voisi ajaa pois
nämä vieraat. Ojennamme koko ajan käden haluten rauhaa,
mutta jonain päivänä tämä käsi voi kuivua ilmaan.
Kysymys ei ole siitä, kenelle maa kuuluu,
koska se kuuluu joka tapauksessa lain mukaan Israelin valtiolle.
Luulen, että osa vasemmistosta yrit- tää tehdä tästä laillisen ongelman.
Voimmeko olla yhtä mieltä siitä, että kaikille maa-alueille,
jotka eivät kuulu arabeille, juutalaiset voivat rakentaa asutusta?
Vastaus on ei.
Ne, jotka haluavat tänne Palestiinan valtion,
eivät halua juutalaisasutuksen jäävän, vaikka se olisi laillista.
Väittely siitä, kenelle maa kuuluu, on osa siirtokuntien oikeutuksien
eväämisestä, eli että ne eivät ole laillisia.
Entä sitten? Jos ne ovatkin laillisia, suostutteko siihen, että ne jäävät?
Oletetaan, että laittomat asutukset siirretään pois.
Antavatko he Israelin laillisten asutusten jäädä tänne?
En usko, että ongelma on tämä.
Minäkin uskon, että jos juutalainen talo on palestiinalaisten maalla, -
siitä pitää maksaa tai se pitää siir- tää pois. Ei ole muuta vaihtoehtoa.
Ei tietenkään saa ottaa maata, joka kuuluu jollekin toiselle.
Palestiinalaisen lain mukaan, jos joku myy maata juutalaiselle,
hän ansaitsee kuoleman. Tämä on laki.
Useasti kun ostimme heiltä maata,
teimme sopimuksen kolmannen osapuolen kautta.
Alueen, jossa on Ofran kanalat, ostimme kahdelta arabilta,
jotka asuvat Silwad-kylässä.
Kuukauden kuluttua heidät tapettiin keskelle kylää.
Jos arabi väittää, ettei hän ole myynyt maata,
hänen pitää todistaa se oikeudessa.
Tämä on kaunis paikka, - Israelin maa, joka odottaa
lapsiaan palaaviksi takaisin. Koko tämä alue on aivan autio.
Tämä juuri on siionismia: uskoa maahan ja tehdä työtä siellä
sekä olla mukana yhteisössä.
Asumme pienellä paikalla, millä on hyviä ja huonoja puolia.
Alussa ei ollut sähköä eikä vettä. Nämä olivat olosuhteet alussa.
Lasten täytyy matkata pitkä matka kouluun jne.
Täällä on myös valtiollisia ongelmia, -
vaikka ymmärretään, että tämä on tärkeä paikka asua, -
he eivät käyttäydy sen mukaisesti, koska he pelkäävät painostusta.
Sen takia emme voi rakentaa täällä vapaasti ja tuoda perheitä tänne.
Silti heillä on valmis suunnitelma 500 asukkaalle.
Asutuksen ideologiasta on tehty täysin poliittinen asia.
Meillä on vanhoja kuvia ilmasta 60-luvulta,
joista näkyy, että täällä ei asunut ketään eikä maata ole viljelty ikinä.
Kukaan ei ole vihainen kenellekään.
Olen harmillinen siitä, että ainoastaan jotkut juutalaiset
vasemmistosta väittävät meidän ottaneen maan muilta.
Arabit sen sijaan eivät väitä näin.
Vuosina 1999-2006 yhtään arabia ei tullut tänne.
Kerran tänne tuli nainen, joka oli karannut kodistaan,
koska perhe halusi tappaa hänet, joten autoimme häntä.
On suuri häpeä, että nimenomaan juutalaiset aiheuttavat ongelmia.
Olen surullinen, kun puhutaan tästä aiheesta,
koska siitä puhutaan ilman, että katsotaan, mitä on tapahtunut.
Mehän poistimme ilman sotaa kaikki siirtokunnat Gazasta.
Mitä me saimme?
Saimme suuren strategisen uhan Israelin valtiota kohtaan.
Hamas sanoo totuuden - sen lisäk- si, että he murhaavat israelilaisia,
he eivät tule ikinä hyväksymään juutalaisvaltiota Lähi-idässä.
Voisin sulkea silmäni ja sanoa, että siirtokunnat ovat rauhan este.
Minä asun täällä Ofrassa, koska uskon, että ilman Ofraa
voi olla, että Israelin valtiota ei ole olemassa.
Ei siksi, että tämä paikka on pyhempi, vaan, koska uskon, että
ilman sitä Israelin valtiota ei ehkä olisi. Tämä antaa minulle voimaa.
Luulen, että Israelin valtio on rauhan esteenä,
koska olemme arabivaltioiden ympäröimiä,
jotka eivät halua, että olisimme täällä -
ei Talmonissa eikä Jaffassa, Haifassa tai Ashdodissa.
Ongelma ei ratkea, vaikka poistai- simme kaikki nämä 300 000 asukasta.
Mikään ei tule ratkeamaan, vaan vi- hollistemme ruokahalu vain kasvaa.
Aina kun olemme perääntyneet, terrori on seurannut meitä.
Ajattelemme, että ratkaisu terro- rille on luovuttaa alueita arabeille,
mutta silloin saammekin heiltä li- sää ja aina vain pahempaa terroria.
Kasvoin hyvissä väleissä arabien kanssa ja kävimme myös arabikylissä.
Kun siskoni ei päässyt ajokoetta läpi Jerusalemissa,
hän meni tekemään sen Ramallahiin.
Täällä on niin rauhallista, mutta edes kukaan vasemmistosta
ei voisi kuvitella, että tänään soti- las menisi yksin keskelle Ramallahia.
Mutta siskoni teki näin. Hän ei muuten läpäissyt testiä sielläkään
vaan vasta toisessa paikassa.
Tämä oli ehkä paras tilanne, mikä saattoi olla - ja näin minä kasvoin.
Kun oli lapsi, mursin käteni paikassa, jossa kukaan ei tänään olisi aseetta.
Liftasin arabitaksilla Jerusalemiin asti
eikä välillä ollut mitään tiesulkuja ja kaikki oli paljon paremmin.
Ennen intifadaa, kun Ofra perustettiin v. 1975, -
läheisessä Ein-Jabrud-kylässä oli läheisin puhelin.
Joka päivä menin töiden jälkeen sinne kahvilaan soittamaan.
Nyt elämme aikaa, jolloin kaikilla on kännykät, -
mutta silloin yhteyden saaminen ei ollut niin helppoa.
Muissa kylissä minut nähtiin juutalaisten johtajana,
minkä vuoksi minut kutsuttiin kaikkiin häihin,
ja heidät kutsuttiin tänne kaikkiin meidän tilaisuuksiin.
Tämä muuttui intifadan alettua.
Tämä ei johtunut siitä, että kaikki vihaavat meitä,
vaan sen takia, että uudet johtajat päättivät vastustaa siirtokuntia, -
ja siksi oli vaarallista olla yhteydessä meidän kanssa.
Rakentaminen on ollut jäissä oikeastaan jo 15 vuotta,
eli rakennuskeskeytys ei alkanut tänään vaan kauan aikaa sitten.
Yksi vaikeimmista kausista oli Ariel Sharonin pääministeriyden aikana,
jolloin rakentaminen keskeytettiin.
Myös Olmertin kausi oli vaikea rakentamisen kannalta.
Ennen ei kuitenkaan ole ollut niin pahaa tilannetta kuin nyt.
Sen lisäksi, ettemme saa rakentaa taloja asuinalueelle, -
myös naapuritalojen välille rakentaminen on kiellettyä.
Ihan kuin joku arabi tulisi ja haluaisi rakentaa talonsa siihen, -
minun pihalleni?!
On kiellettyä rakentaa terassia tai lasten puistoa.
Emme myöskään saa rakentaa uutta koulua.
Lapset opiskelevat karavaaneissa, jotka ovat kauheassa kunnossa.
Tällaista tilannetta ei ole aiemmin ollut.
Rakentamista on aina rajoitettu, myös Rabinin kaudella.
Nyt tilanne on hämmentävä: Esim. jos joku aikoo rakentaa terassin,
tarkastajat tulevat tuhoamaan sen.
Ensimmäisen kerran jälkeen kun olet kumartanut pääsi,
sinut on seuraavalla kerralla helpompi saada alemmas ja alemmas.
Loppujen lopuksi ylitsesi voidaan jopa astua.
Tämä on ollut Israelin tilanne Oslon sopimuksen jälkeen eli viimeiset 15 v.
Olemme Lähi-idässä, emme Suomessa.
Täällä vain vahvat selviytyvät - vahvat ja ne, jotka ovat oikeassa.
Täytyy olla vahva, mutta myös ystävällinen vieraille.
Se ei tarkoita, että vahvan täytyy olla myös paha.
Meillä on tooran laki, joka kertoo, miten suhtautua pakanoihin.
Israelin valtio on kumartanut päätään yhä enemmän ja enemmän.
Vihollisemme ovat tottuneet siihen, että meitä voi heitellä kuin kiviä.
Hizbollahin johtaja sanoi, että Israelin voisi pyyhkiä kokonaan
yhdellä kädellä.
Hän on oppinut, että Israel pelkää. Kun juutalaiset ovat heikkoja,
kaikki yrittävät painaa meitä yhä alemmas.
Meidän tulee oppia seistä ylpeinä ja lopettaa anteeksipyytely.
Se on sen arvoista, mutta olemme maksaneet siitä kovan hinnan.
Tästä voidaan puhua teoriassa.
Lähes joka viikko asukkaita kuolee.
Kysyt itseltäsi näitä kysymyksiä vakavissasi.
Se ei ole yksinkertaista.
Lopulta kysymys kuuluu, voimmeko elää täällä tavallista elämää?
Siirtokuntalaiset eivät halua olla sotilaita.
Kysymys kuuluu, onko meidän mah- dollista elää täällä hyvää elämää.
Haluavatko ihmiset tulla tänne, koska koulutus täällä on hyvää.
Israelin maa on luvattu isillemme Raamatussa,
mutta tämä ei riitä. Se sopii armeijalle ja sotimiselle.
Suuren osan elämästäni olen ollut asutusneuvoston johtaja.
Heitä on myös Suomessa, ja he huolehtivat koulutuksesta,
sähköstä, vedestä jne.
Huolehdin siitä, että tänne on helppo tulla.
Bussien pitää olla mös luodin- kestäviä, koska meitä ammutaan.
Jos 5 lapsen äiti ammutaan kotimatkalla, -
miten siihen suhtaudutaan?
Näitä ideologisia kysymyksiä nousee koko ajan.
Mikään asia elämässä ei ole varmaa.
Jos joku väittää tietävänsä varmaksi mihin hän menee, älkää uskoko häntä.
Meidän tulee kysyä itseltämme teemmekö oikeita asioita,
vaarannanko lapseni koulumatkalla tai menetänkö työmahdollisuuksia
asumalla täällä kaupungin sijasta?
Koska täällä ei saa rakentaa, olen jo 10 v. asunut talossa,
joka on tehty kartongista. Muualla olisin jo voinut rakentaa oman talon.
Koska valtio pelkää ja kumartelee, minun pitää asua karavaanissa.
Se ei ole helppoa eikä mukavaa.
Uskon, että meidän ponnistuk- semme kaikilla alueilla
on antanut meille menestystä.
Ja myös kun Jumala tahtoo jotain, hän antaa asioiden tapahtua.
Meidän tehtävämme on tehdä parhaamme.
Epäilemättä uskon, että kun nyt olemme tässä, -
ja asukkaita on täällä jo yli 300 000, -
tiedän, että Jumala auttoi tätä tapahtumaan.
Mutta voi olla, että jos olisimme yrittäneet enemmän,
Jumalan apu olisi ollut vielä suurempi.
Jumala ei työskentele meille, vaan me työskentelemme Jumalalle.
Siionismiin kuuluu se, ettemme mene ainoastaan helppoihin paikkoihin, -
vaan teemme sen, mitä Raamatussa sanotaan.
Näemme selvästi lunastuksen ajan alkaneen, -
siinä, että juutalaiset rakenta- vat taloja juuri näihin paikkoihin,
joissa Raamatun kertomukset ovat tapahtuneet.
Se on osa lunastusta, vaikkei se olisikaan helppoa.
Näen suuren siunauksen siinä, mitä teemme.
Alussa täällä ei ollut mitään ja nyt jo 50 perhettä ja 300 asukasta.
Asutus kasvaa hiljalleen ja Jumalan avulla se kasvaa vielä lisää.
Sen lisäksi on myös historiallinen näkökulma:
Isäni asui Ukrainassa holokaustin ai- kana ja hänen veljensä kuoli nälkään.
Isovanhempani vietiin Siperiaan.
He kävivät läpi kaiken - kommunismin ja natsismin.
Kun he vihdoin pääsivät Israeliin, britit ajoivat heidät Kyprokselle.
Isälläni on siis laajempi näkökulma, koska hän näkee
mistä on tullut ja minne päätynyt.
Vaikkakaan se ei ole helppoa, että asutuksiamme kutsutaan laittomiksi.
Kun katsotaan, missä ihminen on kasvanut ja missä hän on nyt, -
täytyy saada jonkilaista näkökulmaa.
Toivomme, että tilanne paranisi eikä menisi ylös-alas niinkuin nyt.
Mutta uskomme, että maailman luoja tulee pitämään huolen kaikesta.
Suomennos: Sonja Mattayev