Iisrael räägib
Rahvusvaheline meedia räägib sageli Iisraeli uusasundustest.
Räägitakse, et asundused takistavad rahuprotsessi
ja uusasunikke kirjeldatakse kui äärmuslikke fanaatikuid.
Millised on asundused tegelikult ja kes on nende elanikud?
Üldises mõttes on uusasundused Juudeasse ja Samaariasse
ehk niinimetatud Läänekaldale rajatud juutide asundused.
Neid on üle saja ja neis elab hetkel üle 300 000 juudi.
Asunduste teema tekitab poliitilisi vaidlusi ka Iisraelis,
kus parempoolsed on nende poolt ja vasakpoolsed vastu.
Pinhas Wallerstein on 7 lapse isa, elab 600 perega Ofra asunduses.
Ta on olnud Juudea ja Samaaria asundusnõukogu aktiivne liige
üle 30 aasta.
Asundused olid olemas juba Joosua ajal.
Jom Kippuri sõja ajal,
mis oli Iisraeli ühiskonnale väga traumaatiline,
ütles Iisraeli kaitseminister Moshe Dayan:
"Selles sõjas oleme lähedal 3. templi hävitamisele."
Küsimus oli Iisraeli olemasolus.
Sel ajal asutati liikumine,
mis uskus, et asunduste ehitamine võib olukorrale kaasa aidata.
Ofra asutati 1975. aastal.
Peab meeles pidama, et sel ajal ei olnud Iisraelis võimul parempoolsed,
vaid 1975. aastani valitsesid Iisraeli vasakpoolsed.
Shimon Peres oli sel ajal Iisraeli kaitseministriks.
Seal teiselpool asuval künkal asus õhujõudude baas.
Saime loa ehitada sinna kaitseministeeriumi töölaager,
kuna peaminister Yitzhak Rabin ei andnud luba asunduse ehitamiseks.
Shimon Peres tahtis, et sinna tuleks tööjõudu.
Kõik sealsed noored ehitasid baasile tara.
Päeval tegime mäekünkal tööd ja õhtul tulime alla.
Naised ja osa vanemaid inimesi olid kogu aeg mäejalamil.
Siin oli Jordaania mahajäetud sõjaväebaas,
mis ei kuulunud kellelegi.
Igal perel oli üks tuba ja kõigil ühine söökla.
Nii alustasimegi elu asunduses.
Alles 1977. aastal Begini võimule tulles saime asustusloa.
Plaanid muutusid ja muutus ka valitsuse poliitika.
Ofra oli esimene juudi asundus poliitilises Samaarias.
Ofra ulatub Jeruusalemma põhjaosast Afulasse.
Olime ühed esimestest uusasunikest Jeruusalemma põhjaosas
Tööpartei, mitte parempoolse Likudi valitsusajal.
Iisraeli-vastasus on alati olemas olnud.
Rahvusvahelise surve intensiivsus sõltub sellest,
kes on parajasti USA president.
Mis puudutab esimeste asunduste sündi, siis juba
peaminister Beginile avaldati survet asunduste rajamise vastu.
Tema rajas esimesed asundused sõjaväebaasidesse,
mis tekitas loomulikult erinevaid probleeme.
Kõigis uusasunduste arengufaasides kohati nii rahvusvahelist
kui ka vasakpoolsetelt lähtuvat survet.
Kui keegi oleks öelnud, et täna elab Samaarias 300 000 juuti,
poleks ma seda kunagi uskunud.
Paljud juudid sattusid elama Läänekalda aladele,
kuigi oli olemas ka mugavamaid paiku.
Emily Amrosi on kahe lapse ema ja ajalehe "Iisrael täna" toimetaja.
Ta elab 250 perega asunduses Talmonis.
Me ei tulnud siia mingitel erilistel põhjustel,
vaid seetõttu, et see oli juutide jaoks loomulik.
Võimalik, et mu veres oli olnud juba mitu aastat igatsus siia tulla,
ja mitte ainult siia, vaid üldse Iisraeli.
Nüüd, kui meil on võimalik siin elada, pole põhjust tulemata jätta.
Mis puudutab igapäevaelu, siis olen rõõmus, et saan siin elada.
Meil on väga hea ühiskond ja haridus ning lastel on siin hea kasvada.
Inimesed hoolitsevad üksteise eest ja keegi ei tunne end üksildasena.
Siin on hea kliima ja meil pole ka liiklusummikuid.
Loomulikult on ka raskusi - asume linnast kaugel
ja teed pole kõige paremad, kuid elame siin siiski heal meelel.
Tuletan endale tihti meelde, et kuulun siia.
Mitte maa ei kuulu mulle, vaid mina maale.
Asunduste puhul on keskseks teemaks maa kuuluvuse küsimus.
Osa Läänekalda araablastest väidavad, et uusasunikud anastavad
nende maad.
Uusasunikud ja paljud teisedki iisraellased näevad asja teisiti.
Maa kuulub juutidele Jumala tõotuse põhjal,
mis anti 1 Moosese raamatus.
Usume seda tõotust ilma igasuguse kahtluseta.
Nende 2000 aasta jooksul, kui meid siin ei olnud,
asusid siia elama teised inimesed.
Nad ei ole meie jaoks läbipaist- matud, neil on õigus siin elada.
Me ei tulnud siia neid ära ajama.
Tahame elada nendega heanaaberlikes suhetes.
See on palestiinlaste Jenia küla lähedal.
Tahame arendadada naabritega häid suhteid.
Meie ei takista seda, vaid teine osapool.
Seda juhtub korduvalt.
Kui Iisrael sirutab palestiinlastele rahukäe, lükkavad nad selle tagasi.
See ei õnnestu peaaegu kunagi ka üksikisikute suhete tasandil,
millest on väga kahju.
Ise suhtun neisse kui külalistesse.
Kui mulle tuleb külalisi, püüan nende eest hoolitseda
ja anda neile, mida nad vajavad.
Samamoodi pean täitma ka mu maale saabuvate külaliste vajadused.
Kui aga külaline ei käitu hästi,
võin ta oma kodust välja ajada.
Iisraelil ei ole piisavalt jõudu, et neid külalisi ära ajada.
Pakume pidevalt rahukätt,
kuid ühel päeval võib see käsi õhus ära kuivada.
Küsimus ei ole selles, kellele maa kuulub,
kuna see kuulub seaduse järgi igal juhul Iisraeli riigile.
Osad vasakpoolsetest püüavad teha sellest seadusandlikku probleemi.
Kas jõuame kokkuleppele, et kõigile maa-aladele,
mis ei kuulu araablastele, võivad juudid omale asundusi rajada?
Vastus on 'ei'.
Need, kes tahavad siia Palestiina riiki, ei taha,
et juutide asundused jääksid, isegi kui see on seaduslik.
Vaidlus maa kuuluvuse üle on osa asunduste õigusjärgsuse tühistamisest
ehk siis väidetakse, et nad ei ole seaduslikud.
Mis siis? Kas nad jäetakse alles, kui nad on seaduslikud?
Oletame, et ebaseaduslikud asundused evakueeritakse.
Kas nad jätavad Iisraeli seaduslikud asundused alles?
Ma ei usu, et probleem oleks selles.
Usun samuti, et kui juudi maja on palestiinlaste maal,
peab selle eest maksma või mujale siirdama. Muud valikut pole.
Loomulikult ei saa omastada maad, mis kuulub kellelegi teisele.
Palestiinlaste seadus määrab juudile maa müümise eest surmanuhtluse.
See on seadus.
Tihti sõlmisime neilt maad ostes
lepingu kolmanda osapoole kaudu.
Ofra kanalate maa ostsime kahelt araablaselt,
kes elavad Silwadi külas.
Kuu aja pärast nad tapeti keset küla.
Kui araablane väidab, et ta pole maad müünud,
peab ta seda kohtus tõestama.
Maantee nr 60 on peamine liiklus- kanal Juudea ja Samaaria vahel.
Tee äärde, 12 km Jeruusalemmast põhja poole,
rajati 1999. aastal uusasundus nimega Migron.
Täna elab seal umbes 50 peret.
Itai Harel on viie lapse isa, kes on ametilt sotsiaalhooldaja.
Ta rajas Migronisse terapeutilisel eesmärgil ratsatalli.
Iisraeli maa on kaunis koht, mis ootab oma lapsi siia tagasi.
Kogu see ala on täiesti mahajäetud.
Just see ongi sionism: usk maasse, seal töö tegemine
ja osalemine ühiskonnas.
Elame väikeses kohas, millel on nii häid kui halbu külgi.
Alguses ei olnud elektrit ega vett. Tingimused olid alguses rasked.
Lapsed peavad kaugel koolis käima ja nii edasi.
Siin oli ka riiklikke probleeme.
Kuigi mõistetakse, et on oluline siin elada,
siis surve kartuses ei tegutseta selle uskumuse põhjal.
Seetõttu ei saa me siin vabalt ehitada ega oma peresid siia tuua.
Neil on siiski plaan viiesajale elanikule.
Asunduste ideoloogia on muudetud täiesti poliitiliseks küsimuseks.
Migronit ei ole veel tunnistatud seaduslikuks asunduseks,
kuna kohus uurib väidet nagu oleks see rajatud araablaste maale.
Meil on vanu 60-ndail aastail õhust tehtud fotosid,
kust näeb, et siin ei elanud kedagi ja ka maad polnud kunagi haritud.
Keegi pole kellegi peale vihane.
Mul on ainult kahju, et mõned vasakpoolsed juudid
väidavad, et oleme võtnud selle maa teistelt.
Araablased seda ei väida.
1999-2006. aastal ei tulnud siia ühtki araablast.
Kord tuli siia naine, kes oli oma pere eest põgenenud,
sest teda taheti tappa, ja me aitasime teda.
On suur häbi, et just juudid tekitavad probleeme.
Iisraeli-Palestiina rahuprotsess on olnud aastaid patiseisus.
Paljud peavad regionaalse rahu takistuseks just uusasundusi.
Sellest rääkimine kurvastab mind,
kuna sellest räägitakse ilma tõsiasjadesse süüvimata.
Evakueerisime kõik asundused Gazast ilma sõjata.
Ja mis juhtus?
Saime suure strateegilise Iisraeli riigi vastase ohu.
Hamas räägib tõtt - iisraellaste tapmise lisaks
ei kavatse nad kunagi aktsep- teerida Lähis-Idas juudi riiki.
Võin ju silmad kinni panna ja öelda, et asundused takistavad rahu.
Elan siin Ofras, kuna usun,
et ilma Ofrata ei oleks Iisraeli riiki ehk olemaski.
Mitte sellepärast, et see koht on püham, vaid veendumusest,
et ilma selleta poleks riiki ehk olemas. See annab mulle jõudu.
Usun, et Iisraeli riik takistab rahu saavutamist,
kuna meid ümbritsevad araabiamaad,
kes ei taha, et siin oleksime -
ei Talmonis ega Jaffas, Haifas ega Ashdodis.
Lahendus ei tule ka siis, kui evakueeriksime kõik need
300 000 inimest.
Miski ei lahene ja meie vaenlaste isu aina kasvab.
Igale järeleandmisele järgneb terror.
Mõtleme, et araablastele maade loovutamine lahendab terrorismi,
kuid siis saame neilt hoopis uut ja hullemat terrorismi juurde.
Juudea ja Samaaria juutide ja araablaste suhted
pole alati pingelised olnud.
Kasvasin heades suhetes araablastega ja käisime ka araablaste külades.
Kui mu õde kukkus Jeruusalemmas autojuhilubade sõidueksamil läbi,
tegi ta selle Ramallah's.
Siin on nii rahulik, aga ükski vasakpoolne ei suudaks kujutleda,
et sõdur võiks minna üksinda Ramallah' kesklinna.
Õde põrus ka seal eksamil läbi
ja pääses läbi alles kolmandas kohas.
See oli ehk parim võimalik olukord ja nii ma kasvasingi üles.
Murdsin lapsena käe kohas, kuhu täna ei tuleks enam keegi ilma relvata.
Sõitsin araablaste autode peale hääletades Jeruusalemma
ja polnud mingeid teetõkkeid ning kõik oli palju parem.
Enne intifadat, kui Ofra 1975. aastal rajati,
asus kõige lähem telefon siin lähedal Ein-Jabrudi külas.
Käisin iga päev pärast tööd seal kohvikus helistamas.
Nüüd elame ajal, kui kõigil on mobiiltelefonid,
kuid tol ajal ei olnud ühenduse saamine nii lihtne.
Teistes külades nähti mind kui juutide juhti,
mistõttu mind kutsuti kõikidesse pulmadesse,
ja neid kutsuti siia kõikidele meie sündmustele.
See muutus, kui algas intifada.
See ei juhtunud sellepärast, et kõik vihkavad meid,
vaid uued juhid otsustasid olla asunduste vastu
ja seetõttu oli ohtlik meiega sidemeid omada.
2009. aasta novembris külmutas peaminister Netanyahu ehituse
kõigis Läänekalda asundustes.
Otsuse taga oli Iisraeli valitsuse vastane
rahvusvaheline ja eelkõige USA surve.
Ehitus on olnud külmutatud tegelikult juba viisteist aastat,
ehk ehituskeeld ei alanud täna vaid juba kaua aega tagasi.
Üks raskemaid aegu oli peaminister Ariel Sharoni võimu ajal,
kui ehitustöö peatati.
Ka Olmerti valitsusaeg oli ehitamise osas raske.
Kuid nii halba olukorda kui täna, pole veel kunagi olnud.
Lisaks sellele, et on keelatud oma elupaigas maja ehitada,
ei tohi ehitada ka naabermajade vahele.
Nagu mõni araablane tahaks tulla ja ehitada sinna oma maja -
minu õuele?!
Keelatud on terasside ja lasteparkide ehitamine.
Me ei tohi ka uut kooli ehitada.
Lapsed õpivad barakkides, mis on hirmsas olukorras.
Sellist olukorda pole varem olnud.
Ehitamist on alati piiratud, ka Rabini ajal.
Praegune olukord on hämmastav: kui keegi hakkab terrassi ehitama,
tulevad inspektorid seda hävitama.
Kui oled ühe korra juba pead kummardanud,
saab sind järgmisel korral aina lihtsamini üha madalamale suruda.
Lõpuks astutakse sinust lihtsalt üle.
See on olnud Iisraeli olukord pärast Oslo lepingut e. viimased 15 aastat.
Oleme Lähis-Idas, mitte Soomes.
Siin saavad hakkama vaid tugevad ja need, kellel on õigus.
Peab olema tugev, aga ka külalislahke.
See ei tähenda, et tugev peab olema ka paha.
Meil on Toora seadus, mis räägib, kuidas tuleb paganatesse suhtuda.
Iisraeli riik on oma pea aina madalamale painutanud.
Vaenlased on harjunud, et meid võib loopida kui kive.
Hezbollah' juhi sõnul võib Iisraeli ühe käega minema pühkida.
Ta on õppinud, et Iisrael kardab. Kui juudid on nõrgad,
üritavad kõik meid üha madalamale suruda.
Peame õppima uhkelt püsti seisma ja lõpetama vabandamise.
Kuigi uusasunikud on veendunud oma tegevuse õigsuses,
peavad nad endilt aeg-ajalt küsima, kas see on kogu seda vaeva väärt.
See on väärt, kuid oleme selle eest liiga kõrget hinda maksnud.
Sellest võib rääkida teoorias.
Peaaegu iga nädal sureb mõni uusasunik.
Küsi endalt neid küsimusi tõsimeeli.
See ei ole lihtne.
Lõpuks kõlab küsimus, kas siin on võimalik tavalist elu elada?
Uusasukad ei taha olla sõdurid.
Küsimus on selles, kas siin on võimalik head elu elada?
Kas inimesed tahavad siia tulla, kuna siin on hea haridus?
Iisraeli maa tõotati Piiblis meie esiisadele, kuid sellest ei piisa.
See sobib armeele ja sõdimisele.
Olen olnud suure osa oma elust asundusnõukogu juhataja.
Neid on ka Soomes ja nad hoolitsevad hariduse,
elektri, vee ja muu sellise eest.
Hoolitsen selle eest, et siia oleks lihtne tulla.
Bussid peavad olema kuulikindlad, kuna meid tulistatakse.
Kui koduteel lastakse maha viie lapse ema,
siis kuidas sellesse suhtutakse?
Selliseid ideoloogilisi küsimusi kerkib pidevalt.
Ükski asi elus pole kindel.
Kui keegi väidab end kindlalt teed teadvat, ärge uskuge teda.
Peame endalt küsima, kas teeme õigeid asju -
kas asetan lapsed kooliteel ohtu või kaotan töökohavõimalusi
linna asemel siin elades?
Kuna siin ei tohi ehitada, elan juba kümme aastat kartongist majas.
Mujal oleksin võinud ehitada juba oma maja.
Kuna valitsus kardab ja koogutab, pean mina karavanis elama.
See ei ole ei lihtne ega mugav.
Usun, et meie jõupingutused kõikides valdkondades
on meile edu toonud.
Ja kui Jumal midagi tahab, laseb Ta asjadel juhtuda.
Meie asi on anda oma parim.
Usun ühegi kahtluseta, et nüüd kui oleme siin,
ja uusasunikke on siin juba üle 300 000,
tean, et Jumal aitas sellel kõigel juhtuda.
Võib-olla oleks Jumal veelgi rohkem aidanud,
kui oleksime rohkem teinud.
Jumal ei tööta meie, vaid meie Tema heaks.
Sionismi juurde käib see, et me ei lähe ainult lihtsatesse kohtadesse,
vaid teeme seda, mis Piiblis kirjas on.
Näeme selgelt, et on alanud lunastusaeg.
Juudid ehitavad maju kohtadesse,
kus on toimunud Piiblisündmused.
See on lunastuse osa, isegi kui see pole lihtne.
Näen meie tegevuse peal suurt õnnistust.
Alguses ei olnud siin midagi, nüüd on juba 50 peret ja 300 elanikku.
Asundus kasvab tasahilju ja Jumala abiga kasvab see veelgi.
Lisaks sellele on ka ajalooline perspektiiv -
minu isa elas holokausti ajal Ukrainas ja tema vend suri nälga.
Mu vanavanemad viidi Siberisse.
Nad on kõik läbi elanud - kommunismi ja natsismi.
Kui nad lõpuks Iisraeli jõudsid, ajasid britid nad Küprosele.
Mu isal on seega laiem vaatenurk,
kuna ta näeb, kust ta on tulnud ja kuhu jõudnud.
Ei ole kerge, et meie asundusi peetakse ebaseaduslikeks.
Et näha, kus inimene on kasvanud ja kuhu ta on nüüdseks jõudnud,
vajatakse mingit perspektiivi.
Loodame, et olukord paraneb, ega käi üles-alla nagu praegu.
Usume, et maailma Looja hoolitseb kõige eest.
Toimetaja: Netanel Bar-David
Soome keelest tõlkinud: Monika Jaaguri