o
Tuona aikana pioneerit ja ne, jotka lähtivät uusiin paikkoihin,
kuuluivat korkeaan yhteiskuntaluokkaan.
Olin jo alussa mukana uusien kibbutsien perustamisessa.
Armeijan käytyäni v. 1962 sain myös olla mukana
Ein Gedin kibbutsin rakentamisessa.
Siitä lähtien olen asunut täällä kauniissa ja ystävällisessä
Ein Gedin kibbutsissa.
Tämä on hyvin ainutlaatuinen paikka, koska täällä on kaikkea.
Ainut ongelma on todella kuuma kesä.
Kesällä haaveilen aina Suomen viileistä järvistä.
100 vuotta sitten keski-Euroopassa vaikuttivat sosialismi ja kommunismi
ja ajatus kapitalismin ajan loppumisesta.
Tämän seurauksena keski-Euroopan juutalaiset alkoivat haluta
diasporan päättymistä ja omaa kotimaata.
Maan saamiseksi on asetuttava maahan ja alkaa rakentaa sitä.
Maata täytyy viljellä.
Juutalaisten saapuessa Israeliin hyvät viljelysmaat olivat jo
paikallisten palestiinalaisten käytössä.
He joutuivat viljelemään aavikolla ja rakentamaan siitä uuden maan.
Se oli todella kovaa työtä.
He ymmärsivät, että yhdessä tekemällä
he voivat saavuttaa enemmän kuin yksin.
Miksi jokaisen pitäisi pestä pyyk- kiä, laittaa ruokaa ja hoitaa lapsia?
On parempi, kun yksi laittaa ruokaa, toinen siivoaa ja kolmas hoitaa lapsia.
Loput voivat työskennellä pelloilla.
Illalla raskaan työn jälkeen he keskustelivat
tuon uuden yhteisön tulevaisuudesta.
Kibbutsit perustuvat yksinkertaiselle ajatukselle.
On mahdotonta luoda tasapuolinen elämä jokaiselle.
Kaikilla on samat perustarpeet.
Kaikki tarvitsevat nukkumapaikan ja jotain syödäkseen.
Lapset tarvitsevat koulutusta ja ruokaa.
Kibbutsi-yhteisö perustuu näiden tarpeiden täyttämiseen.
Kaikilla ei kuitenkaan ole samoja kykyjä.
Esimerkiksi nuoremmilla on enemmän voimaa tehdä työtä.
Heidän tarpeensa ovat kuitenkin täysin samat kuin muilla yhteisössä.
Tämä kibbutsi on Israelin viimeinen piste.
Ennen v. 1967 vain neljäsosa Kuolleestamerestä kuului Israelille.
Tämän jälkeen he päättivät perustää tänne asutusta.
Paras tapa on perustaa kibbutsi.
Ein Gedin kibbutsi perustettiin v. 1956.
Alussa tämä oli hyvin ideologinen kibbutsi,
jossa tehtiin kovasti töitä. Se oli tienraivaaja yhteisö.
Kibbutsi alkoi maanviljelyskibbutsina,
mutta nyt Ein Gedi on turismikibbutsi.
Tässä kuvassa poimitaan tomaatteja.
Sitten ne lajitellaan ja lastataan laatikoihin.
Työpäivä alkoi klo 6 aamulla ja päättyi klo 22 illalla.
Kaikki tekivät töitä.
Meidän piti alkaa viljellä aavikolla.
Tästä kuvasta näemme, miten kaikki tekivät töitä.
Yksi mies aina seisoi ja antoi ohjeita.
Tämä on tyypillistä kaikille yhteisöille.
Aina on yksi, joka vain antaa neuvoja.
Seisomme nyt kibbutsin nurmikentällä.
Nuoruudessani kaikki lapset tapasivat leikkiä täällä.
Kaupungeissa asuvilla lapsilla ei ole tällaista mahdollisuutta.
Olimme pieni yhteisö, jossa kaikki tunsivat toisensa.
Muistan, kuinka kesällä vanhemmat käskivät meitä juomaan vettä.
Tämä on yksi asia, jonka muistan lapsuudestani.
Kuumuuden takia tämä oli välttämätöntä.
Elämään Ein Gedissä kuuluu vuorien kiipeäminen reppu selässä.
Muille tämä on lomailua, meille se oli arkielämää.
Kasvoin samojen lasten ympäröimänä vauvasta asti.
Olen enää yhteydessä vain 2-3:een heistä, koska en kestänyt olla
samojen ihmisten kanssa. Perhesiteet olivat liian läheisiä.
Tuolloin kibbutseilla haluttiin ensin tehdä työt ja sitten olla yhdessä
ja tehdä päätöksiä kibbutsia koskevista asioista:
kokouksista ja sosiaalisesta elämästä.
Heidän täytyi myös olla kotona lasten kanssa.
Kibbutsien jäsenillä oli alussa ehkä vain teltta tai puutalo.
Uusi sukupolvi halusi parempia taloja.
He päättivät, että lapset jäävät yöksi lastentaloihin ja hoitokoteihin.
Kun he kasvavat aikuisiksi, heillä tulee olemaan omat talot.
Lapset pitivät tästä todella paljon.
Jotkut heistä halusivat seuraa, toi- set halusivat olla vanhempien luona.
Asuin muiden lasten kanssa ilman vanhempia 7-vuotiaaksi asti.
Ein Gedi oli ensimmäinen kibbutsi, joka päätti lopettaa vanhan käytännön,
että kaikki asuvat yhdessä.
Asuin erillään vain 7 vuotta ja se oli kamalaa.
Minun oli tapana karata kotiin vanhempieni luokse,
koska olin todella peloissani.
Kun olin 13-vuotias, kaikki lapset muuttivat yhteen vähän kuin
sisäoppilaitokseen ja se oli mukavaa.
Vaikka meillä oli hoitajia, olimme silti itsenäisiä.
Yritimme rakentaa kibbutsin kibbutsin sisälle.
Se oli mukavaa, vaikka sellaista ei enää olekaan.
Viimeisten 20 vuoden aikana maail- malla ja Israelissa
sosialismin unelma ja tasa-arvoisuus rikkoutuivat.
Ihmiset ymmärsivät, että jokaisella on eri tarpeet.
Kaikki eivät voi elää saman kaavan mukaan.
Viime vuosina olen tehnyt kovasti töitä enkä ansainnut paljoa,
koska meidän piti jakaa se. Miksi?
Minä teen kovasti töitä, mutta naapurini ei tee.
Haluamme eri asioita, eikä hän tee töitä.
Sanon tämän nyt yksinkertaistettuna.
Ulkopuolinen maailma alkoi vaikuttaa meihin ja mielestäni
tämä on hyvä asia.
Romahdus ei tapahtunut yhdessä päivässä, vaan asteittain.
Nykyäänkin monet pelkäävät, että muutumme kibbutsista yhteisöksi.
20:een vuoteen emme kuitenkaan enää ole olleet kibbutsi.
Mielestäni se on enää vain nimitys eikä ideologia.
Viimeiset 10-15 vuotta kaikki kibbutsit ovat muuttuneet.
Enää ei ole kyse siitä, mitä annat yhteisölle ja mitä se antaa sinulle.
Nyt kibbutseilla on uusi järjestelmä:
mitä enemmän annat, sitä enemmän saat ja päinvastoin.
Jos joku on sairas tai ei pysty työskentelmään, me tulemme
auttamaan häntä.
Uusi kibbutsi perustuu siis ajatukseen turvaverkosta.
Se on niin kuin sirkuksessa, jossa trapetsitaiteilijoilla on
aina turvanaan verkko.
Aikaisemmin esimerkiksi kibbutseilla ei voinut omistaa omaa autoa tai
rakentaa isompaa taloa tai lentää ulkomaille aina kun sinulle oli rahaa.
Nyt kaikki ovat vapaita tekemään, mitä haluavat.
Uudessa järjestelmässä kaikki voivat elää kibbutsissa eikä
tarvitse olla kibbutsin jäsen. Täällä voi tehdä töitä ja vuokrata asunnon.
Muutos on se, että meidän täytyy maksaa asioista, esim. ruoasta.
Kaikki eivät ansaitse saman verran.
Aiemmin komitea päätti, kuinka paljon kukin ansaitsee.
Silti monet asiat ovat kuin kibbutsilla.
Maksamme paljon veroja, jotka jäävät yhteisöön.
Maksamme veroja ruokalaan, puutar- hanhoitoon ja kulttuuritoimintaan.
Voin silti päättää itse, miten käytän rahani.
Aina minulla ei ole ollut tätä mahdollisuutta,
koska en ansainnut tarpeeksi, vaikka teinkin töitä.
Nämä ovat niitä hyviä muutoksia.
On vielä paljon tehtävää ja nämä ovat vain pieniä askelia.
Emme voi muuttaa sitä, että ihmiset ovat erilaisia. Kaikkien elämäntyylit
eivät sovi kaikille. Ihmisiä ei voi laittaa yhteen laatikkoon
ja kutsua sitä kibbutsiksi.
Kibbutseilla ei ole yhtä johtajaa, vaan enemmistö tekee päätökset.
Enemmistö kibbutsin jäsenistä myös päättää,
että jonkun on noudatettava noita päätöksiä.
Kibbutsielämän muututtua, jotkut ha- lusivat asioiden pysyvän ennallaan.
He eivät välittäneet palkasta, vaan halusivat tehdä työnsä
ja palata kotiin, lukea kirjoja ja tehdä taidetta.
Mutta jos esim. teen taidetta, en saa yhtä paljon palkkaa.
Ehkä 40 % kibbutsin jäsenistä vastustivat uutta järjestelmää.
Enemmistö kuitenkin päättää muutoksesta.
Silloin on kaksi vaihtoehtoa: jos et kuuluu enemmistöön,
sinun tulee joko hyväksyä päätös tai jättää kibbutsi.
Enemmistöllä on siis korkein päätäntävalta.
Kibbutsin jäsenten tulee hyväksyä kaikki enemmistön päätökset.
Ihmiset sanovat, että heidän nuo- ruudessaan he saattoivat tehdä näin.
Asiat muuttuvat. Silloin ei ollut tietokoneita tai autoja kaikille.
Täällä Ein Gedissä vanhemmat olivat niitä, jotka halusivat muutosta.
Esim. äitini teki töitä koko ikänsä ja nyt hän halusi omistaa jotain,
mitä hän voisi antaa lapsilleen ja lapsenlapsilleen.
Mielestäni se ei ole aiheuttanut ongelmia monille.
Se on vaikeaa niille, jotka eivät tehneet paljon töitä ja saivat,
mitä halusivat. Nyt heidän täytyy tehdä paljon töitä.
Ehkä he ovat niitä, joita muutos ärsyttää.
Muut sen sijaan ovat hyvin mielissään muutoksesta.
Monet kibbutsit kärsivät taloudellisista ongelmista.
He alkoivat ymmärtää, etteivät he voi enää toimia vanhoilla periaatteilla.
Kun järjestelmää muutettiin, huomattiin,
ettei kibbutsin jäsenten yksityis- ongelmia pystytty ratkaisemaan.
Joku toinen kibbutsi saattoi olla kyllästynyt vanhaan järjestelmään
ja he halusivat jotain uutta.
Nykyään Israelissa 280 kibbutsia.
Näistä puolet siirtyi uuteen järjes- telmään ja loput jäivät alkuperäiseen.
Jokaisella kibbutsilla on omat syyn- sä, miksi järjestelmää muutettiin.
Ideologia on hyvä, jos se on jotain, mitä arvostetaan.
Mutta ideologian mukaan eläminen on kamalaa,
koska elämä kulkee omassa tahdissaan.
Mielestäni ideologia oli hyvä alku ns. Siionisti-vallankumoukselle.
Näin on kuitenkin hyvin vaikea elää ja se käy vastaan ihmisluontoa.
Haluan silti huolehtia niistä, jotka eivät pysty huolehtimaan itsestään.
Tämä on sosiaalidemokraattista ja skandinaavista ajattelua.
Uskon tähän, enkä halua amerikkalaista kapitalismia.
Kibbutsin ideologia jäi kuitenkin johonkin näiden väliin.
Nyt yritämme hiljalleen tulla demokraattisemmiksi ja
että ihmisillä olisi oma elämänsä ja oma palkka.
Huolehdimme puutarhasta ja kulttuurielämästä.
Ihmisillä on mahdollisuus mennä lounaalle yhdessä.
Iltapäivisin kibbutsin lapset viettävät aikaa täällä ja
vanhemmat keskustelevat. Tämä on hieman enemmän kuin kibbutsi.
Ja jos jotain pahaa tai hyvää tapahtuu, jaamme sen yhdessä.
Päivittäinen elämä muistuttaa enem- män yhteisöä kuin kibbutsia.
Joku voi olla tästä eri mieltä.
Meillä on täällä iso hotelli tai vierastalo. Sitä on vaikea määritellä.
Meillä on myös iso kylpylä ja kasvitieteellinen puutarha,
jota ihmiset ympäri maailmaa tulevat katsomaan.
Meillä on myös muutamia mango- ja taateliviljelyksiä.
Monet haluavat työskennellä kibbutsin ulkopuolella.
Lapsuudessani kesti iäsyyden mennä Jerusalemiin,
nyt se kestää on vain 40 min.
Tel Aviviinkin pääsee vajaassa kahdessa tunnissa.
On siis helppo työskennellä kibbutsin ulkopuolella ja monet
haluavat mielellään asua täällä kauniissa ympäristössä.
Emme ole kovin vauras kibbutsi, mutta pärjäämme hyvin.
Jos alamme kerätä ihmisiltä veroja kibbutsille, kibbutsi rikastuu.
Ihmisten täytyy keksiä uusia tapoja ansaita lisää ja näin yhteisökin
ansaitsee enemmän. Näin minä uskon.
Kibbutsiin kuuluu 180 jäsentä ja 160 lasta.
Olemme hyvin eristetty paikka ja siksi täällä asuu paljon lääkäreitä,
hoitajia, opettajia ja perheitä, jotka eivät ole kibbutsin jäseniä.
Ero kibbutsin jäsenten ja ulkopuo- listen välillä on se, että vain
kibbutsin jäsenet voivat äänestää päätöksistä sekä,
muiden täytyy maksaa vuokraa.
Kibbutsin jäsenenä minä saan omistaa talon eikä minun tarvitse
maksa vuokraa. Jos työskentelen ja saan palkkaa ja käytän sen ruokaan
tai lentolippuun, minun tulee itse kustantaa se.
En tarvitsisi kibbutsiin ruokalaa tai muita asioita. Haluan huolehtia
ja antaa rahaa apua tarvitseville esim. sairaille tai vanhuksille.
Sanon rehellisesti, etten kuitenkaan halua tavata
kaikkia ihmisiä täällä. Rakastan työtäni, ystäviäni
ja isoa perhettäni. Se riittää minulle.
En käy kibbutsien kokouksissa, koska en koe sitä tarpeelliseksi.
Haluan muutosta, mutta haluan, että silti huolehdimme toinen toisistamme
emmekä tule välinpitämättömiksi.
Uskon, että monet ihmiset muuttavat tänne asumaan.
Uskon tähän alueeseen ja erityises- ti Ein Gediin hyvänä asuinpaikkana.
Suomennos: Sonja Mattayev