Iisrael räägib
Kuigi Iisraeli riik rajati alles 1948. aastal, hakkas suur osa
Euroopa ja eriti Venemaa juute maale migreeruma juba 60 aastat
varem. Esimese immigratsioonilaine põhjused ei olnud religioossed,
vaid juutidel oli Euroopas raske ja neid kiusati taga.
Mõned immigrandid asusid elama linnadesse, kuid paljud neist
moodustasid uusi ühismajandile rajanevaid põllumajandusasustusi.
Nii sündis Iisraeli unikaalne sio- nistlik ühiseluvorm - kibuts. Enne
ja pärast riigi iseseisvumist moo- dustati Iisraelis ca 280 kibutsi.
Surnumere rannale kuiva kõrbesse sündis 1956. aastal Ein Gedi kibuts.
Zevulun Levjem tuli Iisraeli 9-aastasena Pärsiast.
Ta on üks kibutsi esimestest liikmetest.
Tol ajal kõrbes pioneeriks olemine ja uutesse kohtadesse minek
oli tõsine ja üllas ühiskondlik tegevus.
Nautisin väga noorte kibutsite tegevust.
Ein Gedi kibutsiga liitusin ma sõjaväeteenistuse järel 1962. a.
Sellest peale olen elanud siin kaunis ja sõbralikus kibutsis.
See on väga unikaalne paik.
Siin on kõik olemas, ainus probleem on kuum suvi.
Suvel unistan alati Soome külmadest järvedest.
Sada aastat tagasi oli Euroopas rõhk sotsialismil ja kommunismil -
Marxi ja Engelsi uuel ideel, mille järgi pole enam töölisi ja rikkaid
ega kapitalismi.
Tolle aja ideede mõjul hakkas juutidele meeldima mõte kodumaast.
Kodumaal peab sul mingi maa olema, seda peab harima ja kultiveerima.
Kui nad Iisraeli tulid, oli kogu hea maa kohalike palestiinlaste
poolt juba põllumaana kasutusele võetud.
Seejärel nad tulidki metsikutele aladele, kõrbetesse, agulitesse
ning otsustasid need üles harida. See oli väga raske töö.
Nad jõudsid järeldusele, et koos töötades saab paremaid tulemusi,
kui igaüks eraldi nokitsedes.
Miks peavad kõik eraldi pesu pese- ma, süüa tegema, lapsi hoidma?
Otsustati, et üks teeb kõigile süüa, üks koristab, üks tegeleb lastega,
keegi tegeleb terviseküsimustega ning ülejäänud töötavad põllul.
Õhtul peale rasket tööd istuti maha ja arutleti selle uue
kogukonna tuleviku üle.
Kibutsi elanikud pidasid hea kooselu tingimuseks rühma
liikmete põhivajaduste eest hoolitsemist võrdõiguslikkuse
põhimõttel. Kibutsi põhimõte on väga lihtne ja õige.
Jõuti järeldusele, et on võimatu luua võrdset elu kõigile,
kuna mõnede panus on suurem, aga põhivajadused on kõigil samad.
Kõik peavad kuskil magama, sööma, lapsi harima. Kibutsi
kogukond varustab kõiki vajalikuga, isegi kui inimeste
panused on erinevad.
Näiteks mõned on noored ja tugevad ning suudavad rohkem tööd teha,
rohkem anda, aga nende vajadused on samad, mis ülejäänud kogukonnal.
Minu kibuts rajati Iisraeli viimase asustuspunktina.
Enne 1967. aastat oli meie käes vaid veerand Surnumerest.
Siia otsustati rajada mingi asun- dus ja parim lahendus oli kibuts.
Minu kibuts rajati 1956. madala- male ja kolis hiljem kõrgemale.
Alguses oli see väga ideoloogiline koht, kus tehti kõvasti tööd
ning valitses pioneerivaim.
Alustasime põllumajanduskibutsina, nüüd ooleme turismikibuts.
Siin korjatakse tomateid, seejärel sorteeritakse, laetakse koormaisse.
Alustasime päeva hommikul kell 6 ja lõpetasime õhtul kell kümme.
Kõik tegid tööd, sest meie põld asus kõrbes.
Pidime kõigepealt kivid eest ära koristama, siis saime maad harida.
Pildil on näha, et kõik töötavad, aga üks seisab kõrval ja annab nõu.
See on tüüpiline olukord igas ühiskonnas.
Merav Ajalon sündis Ein Gedi kibut- sis ja elas seal pea kogu elu.
Ta töötab kibutsi avalike suhete juhina.
Seisame siin kibutsi suurimal rohelisel alal.
Lastena tavatsesime siin mängida.
Tean, et linnas kasvanud inimestel ei ole sellist võimalust olnud.
Meie kogukond oli väga väike ja kõik tundsid üksteist.
Mäletan, et suvel käskisid vanemad meil kuumuse tõttu palju vett juua.
See on mulle lapsepõlvest kõige paremini meelde jäänud: jooge vett!
Ein Gedis kasvamine tähendas mägedes ronimist, mis mõnede
jaoks on puhkus ja turism, aga meile oli see argipäevaelu.
Kasvasin üles ja olin pidevalt koos samade lastega. Meid oli 13.
Praegu olen ühenduses neist vaid kahe-kolmega.
Rohkematega ei tahakski, sest elasime liiga tihedalt koos.
Üks traditsioonilise kibutsi aluseid oli lasteaed,
kus kõik lapsed koos üles kasvatati.
Tol ajal tehti kibutsites palju tööd ja seejärel tuldi kokku,
et arutleda kibutsi asju ja ühiselu küsimusi.
Lapsevanemad pidid muidugi kodus laste juures olema.
Kibutsi liikmed elasid algul telkides või palkmajades,
aga uuele põlvkonnale taheti anda korralikku maja.
Otsustati, et kõik lapsed jäävad ööseks lasteaeda ja lastesõime
ning suureks kasvades on neil juba omad majad.
Lastele meeldis see väga. Õhtuti oli neil igasugust ühist tegevust.
Mõnedele meeldis aga oma vanematega koos olla.
Kuni 7. eluaastani elasin teiste lastega koos ilma vanemateta.
Ein Gedi kibuts oli üks esimesi, mis vanematest lahuselamise
süsteemist loobus.
Need seitse aastat olid minu jaoks hirmsad.
Põgenesin tihti koju vanemate juurde, sest kartsin ega talunud
lasteaeda. 13-aastaselt kolisid kõik lapsed kokku noortemajja, mis
polnud küll päris internaatkool. Elasime seal koos ja see oli tore.
Täiskasvanud hoolitsesid meie eest, aga olime samas ka
iseseisvad ja püüdsime rajada kibutsi kibutsis.
Nüüd on see kõik lõppenud, aga see oli tore.
Kui maa asutamise pioneeriaeg lõppes ja kibutsites vahetusid
põlvkonnad, hakati tasapisi nõudma kogukonna ühiselu, liikmete
privaatomandi ja kogukonna omandi lahutamist.
Osades kibutsites jõuti täieliku privatiseerimiseni, osades
säilitati mõned tavakibutsite elemendid.
Ka Ein Gedi on läbinud privatiseerimisprotsessi.
Viimase kahekümne aasta sündmused on tegelikult globaalsed.
Iisraelis said sotsialismi unistu- sed ühisest elust ja võrdsusest
otsa, kuna mõisteti, et inimeste vajadused, panused ja tahtmised
on erinevad ja neid ei saa ühte patta panna ning sama vormi järgi
vormida. See on vastuolus inimeseks olemisega.
Samade järeldusteni jõuti ka kibutsides.
Täiskasvanuna tegin viimaseil aastail palju tööd, aga teenisin
väga vähe, sest pidime kõik ühisesse rahakotti andma.
Miks? Mina teen kõvasti tööd ja teine mitte. Tahan asju, mida tema
ei taha ja tema ei tööta. Põhimõtteliselt hakkas välismaailm
meie maailma tungima ja arvan, et see oli hea.
Ja kõik ei kukkunud ühel päeval kokku nagu Berliini müür,
vaid sündmused edenesid tasapisi.
Praegugi on siin inimesi, kes kardavad muutusi -
et muutume kogukonnaks ja polegi enam kibuts.
Me pole juba kakskümmend aastat kibuts olnud.
Kanname vaid kibutsi nime, aga seesmiselt oleme midagi muud.
Viimased 10-15 aastat on kõik kibutsid hakanud varasemaist
põhimõtetest loobuma.
Enam ei ole seost selle vahel, mida kogukonnale annad ja mida saad.
Uue süsteemi järgi võid sa rohkem panustades ka rohkem saada.
Annad vähem, saad ka vähem. Ühiselu põhialused on samad - kui
keegi on haige, vajab ravimeid või ei suuda töötada, siis aitame teda.
Uute kibutsite alusvundament on nagu kaitsevõrk tsirkuseatraktsioo-
nides. Vanasti ei saanud sul olla isiklikku autot, suuremat maja ja
sa ei võinud suvaliselt ära sõita, kui mõte pähe tuli. Aga nüüd võib
kõike vabalt teha. Uue süsteemiga võivad kõik kibutsit nautida.
Sa ei pea olema kibutsi liige, võid lihtsalt maja rentida ja töötada.
Üks muutusi on, et peame asjade eest maksma - näiteks toidu eest
sööklas. Inimesed teenivad erinevat palka.
Komisjon on erinevate töökohtade palgad paika pannud. Paljud asjad on
ikka veel kibutsile omased - maksa- me makse, mis jäävad kibutsile.
Näiteks sööklamaks, aiahooldus- maks, kultuuritegevuse maks.
Saan siiski ise otsustada, mida oma rahaga teen.
Olen unistanud kogu elu uuest kül- mikust. Varem ei saanud ma seda
osta, sest ei teeninud piisavalt. Nüüd aga teenin, see on hea muutus.
Need on alles väikesed sammud - niivõrd palju on veel teha.
Ei saa põgeneda selle eest, et inimesed on erinevad
ja kuidas mina oma elu elada tahan, ei pruugi teistele sobida.
Ei saa kõiki samasse kasti panna, öelda, et see on ainus võimalus.
Kibutsivormi muutumise otsus sün- dis, kuigi paljud olid selle vastu,
oleksid tahtnud endiselt jätkata. Kibutsielus ei ole juhatajat.
Olulisimad otsused võetakse vastu kibutsi liikmete enamuse häältega.
Enamus otsustab ja teised peavad vastuvõetud otsuseid järgima.
Mina ühinesin kibutsieluga, kuna mind ei huvitanud palk ja raha.
Tahtsin lihtsalt oma tööd teha, pärast koju tulla
raamatuid lugeda ja skulptuuriga tegeleda.
Uue süsteemi järgi saan skulptuure tehes vähem palka.
Mina ja umbes 40% kibutsi liikme- test oleme uue süsteemi vastu.
Enamus otsustas muutuse kasuks, mis jättis vähemusele kaks
võimalust - aktsepteerida enamuse otsust või lahkuda kibutsist.
Enamuse otsus on kibutsi kõrgeim autoriteet ja kibutsi liikmena
pead sa seda aktsepteerima.
Ma ei suuda taluda, kui öeldakse, et lapsena saime teha seda või
teist. Asjad muutuvad. Tol ajal ei olnud kellelgi arvuteid ega autosid.
Üllatuseks oli see, et Ein Gedis tõid muutused just vanimad
kibutsiliikmed. Minu ema näiteks ütles, et on kogu elu töötanud ning
tahab nüüd lastele ja lastelastele mingit omandit pärandiks jätta.
Ma ei usu, et paljud on muutustes tõsiselt haiget saanud.
Nurisevad need, kes varem tööd ei teinud ja said siiski oma tahtmist.
Nüüd nad peavad tööd tegema.
Ülejäänud on muutustega väga rahul.
Paljudes kibutsites oli majandus- likke ja rahalisi probleeme.
Jõuti järeldusele, et kui jätkame algupärase kibutsi vormis,
lakkame me olemast.
Seejärel tehti muutused ja enam ei hoolitsetud kibutsiliikmete
kõigi isiklike vajaduste eest. Mõned teised kibutsid väsisid
vanast süsteemist ja tahtsid midagi uut. Täna on Iisraelis
280 kibutsit. 50% neist on läinud kaasa uue süsteemiga,
ülejäänud jäid algse süsteemi juurde.
Igal kibutsil on muutuseks omad põhjused.
Ideoloogia on hea, kui see paneb sind kõrgemale sirutuma.
Ideoloogia järgi elamine on kohu- tav, sest elul on omad käänud ja
plaanid. Idee oli alustuseks sio- nistlikule revolutsioonile hea ja
unikaalne. Aga selle järgi oli raske elada. Kohati isegi ebainimlik.
Tahan siiski hoolitseda inimeste eest, kes seda ise ei suuda
nagu sotsiaaldemokraadid Skandinaaviamaades.
Ma tõesti usun sellesse, mulle ei meeldi Ameerika kapitalismiideed.
Kibuts oli aga täiesti omalaadne ja nüüd püüame muutuda
sotsialistlikumaks ja demokraatlikumaks,
et inimestel võiks olla oma raha, maja ja elu.
Elulaadi muutusest hoolimata pakub kibuts mitmesuguseid teenuseid.
Hoolitseme aiatööde, kultuurielu ja söökla olemasolu eest.
Igal pärastlõunal kogunevad siia kibutsi lapsed oma vanematega
juttu ajama.
See on midagi enamat kui kibuts. Oleme koos, kui juhtub midagi
halba ja oleme koos, kui juhtub midagi rõõmsat.
Aga igapäevases elus on meil pigem kogukond kui kibuts.
Meil on siin suur külalistemaja, suur spa ja botaanikaaed,
kus hetkel seisame, mida tullakse vaatama tervest maailmast.
Kasvatame ka mangosid ja datleid.
Paljud minusarnased töötavad väljaspool kibutsi. Lapsena võttis
teekond Jeruusalemma ilmatu aja, nüüd vaid 40 minutit.
Tel Avivi jõuame vähem kui kahe tunniga.
Võime töötada linnas ja õhtuks koju tulla. Paljud töötavad
arvutitega kodus ja näevad iga päev seda kaunist vaadet.
Me ei ole väga rikas kibuts, aga saame hakkama.
Kui läheme kaasa muutusega, et kõik peavad ise enda eest
hoolitsema ja maksma maksu kibutsile, oleksime rikkamad.
Inimestel oleks tahtmist leida uusi viise raha teenimiseks
ja kogukond teeniks rohkem.
Täna on meil 180 kibutsiliiget ja 160 kibutsilast.
Meie juures elavad arstid, medõed, õpetajad, töölised ja pered,
kes ei ole kibutsi liikmed.
Liikme ja mitteliikme vahe on selles, et mitteliikmed ei saa
hääletada kibutsi otsuste üle ja peavad maja rentima.
Kibutsi liikmena olen mina oma maja omanik ega pea üüri maksma.
Kui teen tööd, saan palka ja tahan osta, süüa või Soome lennata,
pean tegema seda oma raha eest. Ein Gedi kibutsis on toimunud
palju muutusi, aga palju tööd on veel ees.
Minu poolest võib kõike muuta. Ma ei vaja sööklat ega pooli asju.
Tahan kogukonda, kellest hoolin, anda raha neile, kes abi vajavad -
nagu haiged ja vanurid.
Ma ei taha kõigiga pidevalt kohtuda.
Olen täiesti aus.
Armastan oma tööd ja sõpru, oma suurt peret ja sellest piisab.
Ma ei käi kibutsikoosolekutel ega muudel üritustel, ma ei vaja seda.
Tahan muutust, aga tahan samas, et me siiski hooliksime üsteisest
annaksime raha sellele kogukonnale ega muutuks ükskõikseks,
et me ei kaotaks empaatiavõimet ja leiaksime minevikust innustust.
Usun, et paljud tulevad siia elama. Usun seda paika. Usun Ein Gedisse.
Toimetaja: Netanel Bar-David
Eestikeelne tõlge: Monika Jaaguri