o
Etiopiassa eläminen ei ollut yksinkertaista, jos ajatellaan
kristittyjä ja pakanoita, jotka antoivat meidän ymmärtää,
ettemme kuuluneet Etiopiaan.
Jotkut onnistuivat pakenemaan Etiopiasta Sudaniin, ja sieltä
Jerusalemiin. He alkoivat kirjoitella
ja kertoa Jerusalemiin saapumisestaan.
Silloin halusimme mekin yrittää, kun kerran näimme,
että se oli mahdollista.
Aloitimme matkan ja lähdimme kylästämme Armajahoa kohti,
joka on Etiopian alueella.
Siellä oli muitakin juutalaisia, jotka olivat tulleet eri kylistä.
Tapasimme siellä oppaamme, jotka jakoivat meidät kahteen ryhmään.
Pääsin yhteen niistä ryhmistä. Toinen ryhmä lähti toiseen suuntaan.
Joku nainen ryhmässämme oli 9. kuukaudella raskaana.
Parin päivän kävelyn jälkeen hän synnytti. Meidän piti pysähtyä
yhdessä kylässä noin kaksi viikkoa, kunnes hän palautuisi synnytyksestä.
Olimme jo syöneet kaikki eväämme, jotka olimme ottaneet mukaan.
Aloimme ostaa humusta ja maissia. Muuta ruokaa kylässä ei ollut.
Jatkoimme matkaa noin 1,5 kuukautta.
Saapuessamme Sudanin rajalle oppaamme pelkäsivät, että heidät
ammuttaisiin, jos he lähestyisivät rajaa.
He sanoivat hyvästit ja kokoonnuimme eräälle vuorelle.
Kiitimme heitä matkasta ja annoimme heille aaseja ja hevosia, joita
joillain meistä oli mukana.
Ajattelimme, että puolen päivän sisällä olisimme jo Sudanissa.
Puolen tunnin kuluttua oppaiden lähdöstä meidät pysäytti ryhmä
varkaita. Heitä oli noin viisi.
Meidät pysäytettiin ja pyydettiin nostamaan kätemme ylös.
Emme ymmärtäneet, mistä oli kyse. Ajattelimme aluksi, että ehkä he
tulivat auttamaan meitä. Mutta kun he pyysivät meitä nostamaan
kätemme ylös tiesimme, että he olivat varkaita. Olimme kuulleet
tarinoita matkalaisista, jotka ryöstettiin tai tapettiin matkalla.
Meitä käskettiin kulkemaan puoli päivää vasemmalle ja sitten
seisomaan kädet ylhäällä.
Sitten he alkoivat ryöstää meitä.
Ryöstämisen jälkeen he alkoivat valita ryhmästämme nuoria tyttöjä.
He valitsivat noin viisi tyttöä.
Tiesimme, että heidät aiottiin raiskata, joten pyysimme heitä
tappamaan meidät kaikki tai päästämään meidät kaikki.
Meidän ryhmässämme oli myös joitain rabbeja.
He alkoivat anoa armoa ja tarjosivat kaikkea ryhmän omaisuutta, jos vain
tyttöihin ei koskettaisi.
Tästä alkoi väittely ja jotenkin rabbit saivat vakuutettua ryöstäjät,
ja he lähtivät meitä karkuun.
Sitten lähdimme uudelleen matkaan. Emme tosin tienneet, mihin suuntaan
mennä, koska meitä oli pakotettu kulkemaan eri suuntaan.
Ryhmä jakaantui pienempiin ryhmiin ja kaikki alkoivat etsiä oikeaa
reittiä sekä myös vettä, koska oli kuuma.
Minä läksin kolmen nuoren miehen mukaan. Aloimme etsiä tietä.
Juoksimme ja yhtäkkiä näimme apinan keskellä erämaata. Tiesimme, että
apinat eivät voi elää ilman vettä, ja aloimme seurata sitä.
Juoksimme sen perässä ja jossain vaiheessa apina tuli puun luo.
Se kiipesi puuhun. Kun pääsimme puun luo, aloimme kaivaa ja löysimme
märkää hiekkaa. Aloimme syödä sitä, ja näin pelastimme henkemme.
Löysimme matkan varrella myös poisheitettyjä kanistereita.
Osa edellämme kulkeneiden ryhmien matkalaisista oli kuollut, ja näimme
heidän vaatteensa tai ruumiinsa. Keräsimme kanisterit ja aloimme
täyttää niitä märällä hiekalla.
Päätimme palata taaksemme jääneen ryhmän luo.
Päästyämme ryhmän luo näimme,
että osa heistä oli jo kaatunut ja makasi silmät auki.
Aloimme antaa heille korkilla vähän hiekkavettä,
ja he virkosivat taas eloon. Jatkoimme tätä niin kauan,
kunnes olimme tyhjentäneet kaikki kanisterit.
Saimme koottua ryhmän suuriin piirtein takaisin yhteen.
Jotkut olivat jo päässeet Sudanin rajalle ja tuoneet sieltä vettä.
Tällä tavoin saimme kaikki kokoon ja lähdimme taas Sudanin suuntaan.
Juutalaisia on asunut Etiopiassa satoja vuosia.
He ovat säilyttäneet omia juutalaisia rituaalejaan.
Heidän alkuperästään on useita teorioita: jotkut olettavat heidän
tulleen Salomon ja Saaban kuningattaren aikaan.
1970-luvun loppupuolella juutalais- ryhmiä alkoi matkustaa jalan
Sudanin rajalle. Tämän jälkeen heidät lennätettiin Israeliin.
Jotkin asiat tuolta matkalta ovat piirtyneet mieleeni.
Olin ensin yhdellä toisella pakolaisleirillä.
Kun saavuin Tuava-leiriin, minulla oli lapsuudenystävä, jonka äiti
oli yhdellä leirillä.
Ystäväni kuoli leirissä, ja menimme kertomaan hänen äidilleen.
Kun saavuimme hänen äitinsä luo, oli ilta.
Sinne saapuessamme hän oli kuolemaisillaan.
Emme tienneet, pitäisikö meidän kertoa. Päätimme olla kertomatta.
Istuuduimme hänen viereensä, ja yhtäkkiä hän kuoli.
Niinpä poika ei kuullut äitinsä kuolemasta, eikä äiti poikansa.
Tällaiset asiat jäävät mieleen. Niitä ei voi unohtaa.
Joku tuli kertomaan meille, että tänään pääsee muuttamaan Israeliin,
eikä tilaisuutta saa menettää.
Meitä tuli hakemaan neljä linja- autoa, jotka alkoivat ajaa
Khartumia kohti.
Matkan aikana jouduimme pysähtymään monissa armeijan tarkastuspisteissä.
Sudanilaiset sotilaat tarkastivat linja-autoja, meidät oli kiedottu
täkkeihin. Kun he näkivät meidät, he toivottivat hyvää matkaa.
Jatkoimme matkaa koko yön ja saavuimme Khartumiin.
Siellä näimme, kuinka israelilaiset lentokoneet laskeutuivat.
Bussista menimme lentokoneisiin, joilla lensimme Israeliin.
Aloimme miettiä, saapuisimmeko Eedenin puutarhaan.
Minä kyllä etsin sitä Eedenin puutarhaa vieläkin.
Kiitos Jumalalle, että sain muuttaa Israeliin.
Monet perheenjäsenenistäni ja ystävistäni eivät ole voineet
toteuttaa tätä unelmaa. Se on surullista.
Minä pääsin tänne, Jumala olkoon siunattu, ja olen myös onnistunut
sopeutumaan tähän yhteiskuntaan ja oppimaan tätä kulttuuria.
Se ei kuitenkaan ole ollut yksinkertaista.
Näin jälkeenpäin ajateltuna en ole varma, pystyisinkö uudelleen
selviytymään siitä matkasta.
Itse asiassa Jerusalemiin saakka pääsemistä
voi verrata kuun koskettamiseen.
Kuun valo, kestä vielä hetki
Meidän ruokalaukkumme meni häveyksiin
Erämaa ei lopu, sakaalit ulvovat
Ja äitini rauhoittelee pikkuveljiäni
Kohta, vielä vähän, pian meidät lunastetaan
Emme lopeta kävelemistä Israelin maata kohti
Olen perheen toinen poika. Meitä lapsia on viisi.
Muutimme Israeliin vuonna 1985. Pari kuukautta aiemmin oli tehty
operaatio Mooses. Operaatio Mooses järjestettiin vuoden 1984 lopulla.
Siinä operaatiossa tuotiin etiopian- juutalaisia Israeliin.
Tulimme Israeliin niihin aikoihin.
Vanhempieni sydämissä paloi halu muuttaa Israeliin. He sanoivat, että
meidän on muutettava, ja jättivät kaiken taakseen.
Isäni voi kertoa, että päätöksestä lähteä itse lähtöön meni vähemmän
kuin kuukausi aikaa.
Oli kyse sydämen päätöksestä. Jumala käänsi heidän sydämensä.
Kaikki odottivat näkevänsä taivaallisen Jerusalemin.
Se oli kaikkien unelma, he odottivat taivasta.
Kaikki etiopialaiset odottivat kaiken olevan kultaista,
eikä pelkästään ulkoapäin, vaan kaikki ihmisetkin olisivat
enkeleitä ja täynnä iloa.
Kun sitten tuli tänne, joutui kohtaamaan kulttuurishokin.
Kaikki oli erilaista, kuin oltiin unelmoitu.
Siihen aikaan tuli paljon maahanmuuttajia myös muista maista:
venäläisiä, ranskalaisia ja romanialaisia.
Saimme paljon uusia ystäviä.
Se oli erityistä aikaa.
Asiat olivat yksinkertaisempia ja monikulttuurisempia.
Paljon ihmisiä pienessä talossa. Talo oli silti täynnä iloa.
En osaa selittää sitä. Paikka oli vain täynnä iloa.
Olen kiitollinen Israelin hallitukselle ja haluan siunata
niitä ihmisiä, jotka olivat mukana tuomassa meitä etiopialaisia,
ja muitakin maahanmuuttajia Israeliin.
He antoivat kaikkensa, jotta tämä profetia voisi toteutua.
Kyse on ihonväristäni. Se oli uusi ympärilläni oleville ihmisille.
Myös meille oli erikoista, että ihmiset olivat niin erivärisiä.
Alussa toiset lapset kiusasivat veljeäni hänen ihonvärinsä takia.
Se oli mielenkiintoista. Tunsin myös jonkinlaista hylkäämistä.
Olimme Etiopiassa säilyttäneet juutalaisuutemme monien sukupolvien
ajan, ja jouduimme kokemaan itsemme syrjityiksi sielläkin,
ja nyt täällä Israelissa meitä ei heti hyväksytty juutalaisiksi.
Ensin luulimme, että olimme maailman ainoita juutalaisia. Sitten saimme
selville, ettemme olekaan oikeanlaisia juutalaisia.
Tämä oli aluksi hämmentävää.
Täytyi edetä askel askeleelta ja taistelu taistelulta.
Kiitän Jumalaa, että vanhempani tunsivat Jeesuksen
ennen Israeliin muuttoamme.
Jumalan armo suojeli meitä ja sydämiämme.
Vanhempien ja lasten välillä
on kieleen ja perinteisiin perustuva konflikti.
Lapset kasvavat täällä modernissa ympäristössä ja puhuvat hepreaa.
Vanhemmat ihmiset, jotka tulivat kylistä, eivätkä ole käyneet edes
lukiota eivätkä menneet opiskelemaan ammattikouluun.
Tämä tuottaa hankaluuksia lasten ja aikuisten yhteisymmärryksen
kannalta.
Me taistelemme heprean puolesta, jotta voisimme päästä sisälle
seurakuntiin, koska on kyse myös hengellisestä sodankäynnistä.
Tätä kautta haluaisimme vaikuttaa vanhempiin, vaikka he joutuisivatkin
nöyrtymään. Joosua-sukupolven on otettava oma paikkansa tässä maassa.
On tärkeää ymmärtää, että etiopialaisilla on eri haasteita,
kuin muilla.
Venäläisestä, ranskalaisesta tai amerikkalaisesta maahanmuuttajasta
ei voi kymmenen Israelissa asutun vuoden jälkeen nähdä eroa muihin.
Hänestä on tullut israelilainen, eikä voida tietää, onko hän maahan
muuttanut vai maassa syntynyt.
Hänen aksenttinsa on poissa.
Etiopialainen taas ei voi peitellä ihonväriään.
Minähän puhun sujuvaa hepreaa.
Silti väri jää aina, ja se pistää aina silmään.
Tämä voi olla hyvä tai huono asia.
Jumala sanoi Samuelille: "ihmiset tuomitsevat näön perusteella,
mutta minä sydämen perusteella."
Kun minä menin käymään Etiopiassa minusta tuntui, että siellä oli
aivan liikaa etiopialaisia. En siis valita.
Suunnittelemme rukouskokousten järjestämistä.
Järjestämme myös evankeliointia. Rakastamme evankelioida!
Tämä on elämämme. Jos näet bussin numero 8 ohittavan, olemme
täyttäneet sen jo ilouutisilla. Olemme alkaneet saarnata kovaan
ääneen, että Jeesus on messias, tehkää parannus.
Tätä teemme täällä. Toinen rukousaiheemme on, että voisimme
auttaa nuorisoa enemmän.
Odotamme kuulevamme enemmän Jumalan viisaudesta ja
Hänen teistään, ja toivomme Hänen johdattavan meitä.
Suomennos: Hanna Tischer