Iisrael räägib
Ja sel päeval sirutab Issand veel teist korda käe, et lunastada oma
rahva jääki, kes on järele jäänud, Assurist ja Egiptusest, Patrosest,
Etioopiast, Eelamist, Sinearist, Hamatist ja mere saartelt! Jes 11:11
Iisraeli rahvas koosneb erinevatest juudi rahvusrühmadest,
kes on elanud viimased 2000 aastat kõikjal maailmas.
Üks eriline rühm on Etioopia juudid, keda on hetkel Iisraelis ca 100 000.
Juutide sattumisest Etioopiasse on erinevaid teooriaid.
Ühe versiooni järgi on nad Daani suguharu järeltulijad.
Daan oli üks kümnest suguharust, kes 700 aastat eKr maalt välja aeti.
Teised arvavad, et nad on juutide järeltulijad, kes järgnesid Seeba
kuningannale, kui too naases oma visiidilt kuningas Saalomoni juurde.
Etioopia juudid elasid sadu aastaid täiesti eraldi teistest maailma
juutidest ja arvasid, et on ainsad, kes nende rahvast on järele jäänud.
Alles 20. sajandi keskel tekkisid kontaktid Etioopia juutide, muu
juudimaailma ja Iisraeli vahel.
1980. aastate algul hakkasid väiksed juudirühmad sealt Iisraeli kolima.
Kuna Etioopia ja Iisraeli vahel ei olnud diplomaatilisi suhteid,
pidi suur osa immigrante rändama Etioopia põhjanaabri Sudaani kaudu.
Tsion Getahun sündis Etioopias ja emigreerus 1984. aastal Iisraeli.
Etioopias elamine ei olnud lihtne, kuna kristlased ja paganad andsid
meile mõista, et me ei kuulu Etioopiasse.
Osadel õnnestus põgeneda Sudaani ja sealt edasi Jeruusalemma.
Nad kirjutasid ja rääkisid Jeruusalemma jõudmisest.
Kui nägime, et see on võimalik, tahtsime meiegi sinna rännata.
Tuhanded Etioopia juudid nägid, et saabus võimalus naasta Siionisse
ning asusid Sudaani poole teele.
Jeruusalemmas Herzli mäel on mälestusmärk, mis räägib 4000-st
raskel teekonnal hukkunust, kelle unistus ei täitunud.
Ka tol ajal veel 14-aastane Tsion otsustas rännata koos paari sõbraga
Iisraelimaale.
Asusime oma külast teele Armajaho poole, mis asub Etioopias.
Seal oli teisigi juute, kes olid saabunud erinevatest paikadest.
Kohtusime oma teejuhtidega, kes jaotasid meid kahte rühma.
Mina olin ühes rühmas ja teine grupp läks teist teed pidi.
Üks naine meie rühmas ootas üheksandat kuud last.
Paaripäevase reisi järel ta sünnitas ja pidime ühes külas umbes kaks
nädalat peatuma ning ootama, et ta kosuks.
Olime ära söönud juba kõik kaasasolnud toiduvarud.
Ostsime hummust ja maisi. Muud söödavat külas ei leidunud.
Rändasime umbes poolteist kuud.
Sudaani piirile jõudes kartsid meie teejuhid, et nad lastakse maha,
kui nad piirile lähenevad.
Nemad jätsid hüvasti ja me kogunesime ühele mäele.
Tänasime neid ning andsime neile mõned eeslid ja hobused.
Arvasime, et juba poole päeva pärast oleme Sudaanis.
Pool tundi pärast teejuhtide lahkumist peatas meid üks vargajõuk.
Neid oli umbes viis.
Meid peatati ja kästi käed üles tõsta.
Me ei saanud aru, milles asi oli. Arvasime alguses, et nad tulid
meid aitama, aga kui nad käskisid meil käed üles tõsta, teadsime,
et nad olid vargad, sest olime kuulnud lugusid teelistest,
keda oli röövitud või tapetud.
Meid võeti kinni ja meil kästi vasakule pöörduda.
Pidime käima pool päeva ja seejärel käed üles tõstetult seisma.
Seejärel hakkasid nad meid röövima.
Pärastpoole valisid nad rühmast välja viis noort tüdrukut.
Teadsime, et neid tahetakse vägistada ja anusime,
et nad kas tapaksid meid kõiki või laseksid kõik vabaks.
Meie rühmas olid ka mõned rabid. Nad hakkasid armu paluma
ja pakkusid kogu rühma varandust, et tüdrukuid ei puudutataks.
Järgnes vaidlus ja kuidagi õnnestus rabidel röövleid veenda,
nii et nad lasid meie juurest jalga.
Asusime uuesti teele, teadmata, kuhu minna, kuna meid sunniti
varem eri suundades käima. Rühm jagunes väiksemateks gruppideks
ja kõik hakkasid otsima õiget teed ning ka vett, sest oli väga kuum.
Läksin kaasa kolme noore mehega.
Nägime äkki keset kõrbe üht ahvi. Teadsime, et ahvid ei saa veeta
elada ja hakkasime teda jälitama.
Jooksime ahvi järel. Peagi jõudis ta ühe puu juurde ja ronis puu otsa.
Hakkasime puu juures kaevama ja leidsime märga liiva.
Sõime seda ja jäime seetõttu ellu.
Leidsime teel ka äravisatud veekanistreid.
Osad meie eel läinud rühmade liikmed olid hukkunud.
Nägime teel nende riideid või laipu.
Kogusime kanistrid kokku ja hakkasime neid täitma märja liivaga.
Otsustasime naasta mahajäänud rühma juurde.
Osa neist oli kokku vajunud ja magasid silmad lahti.
Andsime neile korgiga veidi liivavett juua ja nad virgusid.
Jätkasime seda nii kaua, kui liivavett jätkus.
Rühm kogunes taas ja mõned olid jõudnud juba Sudaani piirile,
kust nad tõid teistele vett.
Sel moel kogusime kõik uuesti kokku ja asusime taas Sudaani poole teele.
Sadu aastaid elasid juudid Loode- Etioopias, kus nad säilitasid
oma unikaalsed religioossed tavad. Beeta-Iisraelina tuntud juudi hõimude
ajalugu arvatakse algavat kuningas Saalomoni ja Seeba kuninganna päevil.
1970-ndate aastate lõpus hakkasid juudid rändama jalgsi Lõuna-Sudaani.
Paljud hukkusid teel. Ellujäänud lennutati hiljem salaja Iisraeli.
Paljud jätsid maha pered ja püüdsid neid väsimatult taasühendada.
Sudaan on islamiriik ja Iisrael pidi juudid sealt salaja ära toimetama.
Sudaani jõudes pidid Tsion ja tuhanded teised etioopia juudid
ootama põgenikelaagris Iisraeli abi, teadmata, millal see kohale jõuab.
Mõned asjad sellelt teekonnalt on hästi meelde jäänud.
Olin algul ühes teises põgenikelaagris.
Kui jõudsin Tuava-laagrisse, nägin seal ühe lapsepõlvesõbra ema.
Mu sõber suri laagris ja läksime tema emale teatama.
Oli õhtu, kui tema juurde jõudsime. Ta oli suremas.
Me ei teadnud, kas peaksime talle rääkima. Otsustasime vaikida.
Istusime tema juures ja äkitselt ta suri.
Nii ei kuulnud poeg ema surmast ega ema poja surmast.
Sellised asjad jäävad meelde. Neid ei võigi unustada.
Kui Iisraelis mõisteti, et Sudaani laagrite olukord oli ohtlik,
otsustas valitsus 1984. aastal korraldada operatsiooni "Mooses",
mille käigus lennutati Sudaanist Iisraeli umbes 8000 Etioopia juuti.
Tsion oli üks neist.
Keegi tuli ütlema, et täna pääseme Iisraeli
ja seda võimalust ei tohi maha magada.
Meile tuli järgi neli bussi, mis asusid teele Khartumi poole.
Teel pidime mitmeid kordi peatuma sõjaväe kontrollpunktides.
Sudaani sõdurid kontrollisid busse. Meid oli mähitud tekkidesse.
Meid nähes soovisid nad meile head reisi.
Sõitsime kogu öö ja saabusime Khartumi.
Seal nägime, kuidas maandusid Iisraeli lennukid.
Väljusime bussidest ja läksime lennukitesse, mis tõid meid Iisraeli.
Ma viin teid ära rahvaste seast ja kogun teid maadest, kuhu teid on
pillutatud; ja näitan end pühana teie juures paganate silma ees! Hes 20:41
Hakkasime mõtlema, kas saabume Eedeni aeda.
Mina otsin seda Eedeni aeda siiani.
Tänan Jumalat, et sain Iisraeli tulla.
Mõned mu pereliikmed ja sõbrad ei ole veel saanud seda unistust täita.
See on kurb.
Jõudsin tänu Jumalale pärale ja mul on ka õnnestunud
kohaneda siinse ühiskonnaga ning õppida kohalikku kultuuri.
See pole muidugi lihtne olnud.
Tagasi vaadates ei ole ma kindel, kas suudaksin veel kord
selle teekonna läbi käia ja ellu jääda.
Tegelikult võiks Jeruusalemma jõudmist võrrelda kuu puudutamisega.
Etioopias järgisid juudid hoolega juudi usku, Vana Testamendi käske
ja pidasid Moosese seatud pühi.
Lisaks oli neil oma Nehemja raamatul põhinev Sigat-püha,
mil nad palvetasid Siionisse naasmise eest.
Etiooplased peavad Sigat-püha igal aastal ka Jeruusalemmas.
Kuuvalgus, kesta veel üks hetk.
Meie moonakott läks kaduma.
Kõrb on otsatu, shaakalid uluvad.
Ja ema rahustab mu väikevenda.
Veel veidi ja pea saabub meie lunastus.
Jätkame teed Iisraelimaale.
Shmuel Belai kasvas Etioopiast tulnud Jeesust uskuvas juudiperes.
Olen viielapselise perekonna teine poeg.
Terve pere immigreerus Iisraeli 1985, paar kuud peale operatsioon
"Moosest" 1984. aastal.
See oli Etioopia juutide aliyah- operatsioon.
Meie tulime Iisraeli samal ajal.
Mu vanemad tahtsid väga Iisraeli tulla. Nad jätsid kõik maha.
Emigreerumisotsusest kuni Iisraeli jõudmiseni läks vähem kui kuu.
Küsimus oli südames. Jumal muutis nende südamed.
Kõik ootasid taevast Jeruusalemma ja unistasid, et tulevad taevasse.
Kõik etiooplased olid veendunud, et siin on taevas ja kõik on kullast.
Ja seda mitte ainult väliselt, vaid ka sisemiselt.
Arvati, et siin elavad inglid ning kõik on õnnelikud ja rõõmsad.
Saabudes tabas kõiki kultuurishokk ja unistused purunesid.
Eest leiti midagi muud ja teistsugune käitumine.
Paljude teiste Etioopia juudiperede kombel, asustati Shmueli pere algul
Mevasseret Zionisse - ühesse paljudest immigratsioonikeskustest.
Sel ajal elas seal palju immigrante ka teistest maadest.
Oli venelasi, prantslasi, rumeenlasi. Meil oli seal palju sõpru.
Selles ajas oli midagi erilist. Kõik oli lihtsam ja kultuur rikkalikum.
Suur rahvahulk elas koos väikeses majas, kuid oli täis rõõmu.
Mäletan seda rõõmu siiani.
Tahan tänada Iisraeli valitsust ja õnnistada kõiki,
kes aitasid meil ja ka teistel - venelastel, prantslastel,
siia tulla ja see prohveteering ellu viia.
Iisraeli ühiskonda sulandumine ei ole Etioopia noortele kerge olnud.
Probleem oli mu nahavärvis. See on siinsetele inimestele uus.
Ka meil on siinsete värvidega harjumine aega võtnud.
Lapsed ajasid mu venda ta nahavärvi pärast taga ja tema narris kõiki.
Huvitav aeg oli.
Tundsime end ka hüljatuna ja seda eelkõige Etioopia juutidena.
Kaitsesime judaismi läbi ajaloo, mille eest meid Etioopias põlati,
ja nüüd kaheldakse siin, kas ikka oleme juudid.
Öeldi, et peame läbima katsed.
Olime arvanud, et oleme ainsad juudid ja avastasime äkitselt,
et me polegi õiged juudid.
Alguses oli palju segadust.
Asjad liikusid sammhaaval ja võitlus võitluse järel.
Tänan Jumalat, et mu vanemad olid juba enne Iisraeli tulekut usklikud.
See oli Jumala arm, mis meie südameid hoidis.
Etiooplaste suurim probleem täna on lõhe vanemate ja laste vahel.
Traditsioonide ja keeleprobleemide tõttu on emade-isade
ja laste vahel konflikt.
Lapsed on siin üles kasvanud, kus kõik on modernsem ja heebrea keeles.
Vanemad on pärit küladest ja pole õppinud keskkoolis ega mujal.
Seetõttu on lastel ja vanematel raske üksteist mõista.
Võitleme heebrea keele pärast, et pääseda kogudustesse,
kuna see on vaimne võitlus.
Tahame oma vanemaid mõjutada, et nad vajadusel end alandaksid
ja saaksid selleks, kelleks nad on siin maal kutsutud.
On oluline teada, et etioopia kogukonna võitlus on teistsugune.
Kui venelane või prantslane või ameeriklane tuleb Iisraeli,
siis paari-kolme või ütleme kümne aasta pärast saab temast iisraellane.
Keegi ei tee enam vahet, kas ta on sisserännanu või mitte.
Tema aktsent ja võõrapärasus on kadunud.
Aga etiooplased ei saa peita oma nahavärvi.
Isegi kui räägin vabalt heebrea keelt, on miski siiski erinev
ja see on mu nahavärv.
Sa võid sellesse kas hästi või halvasti suhtuda.
Jumal ütles prohvet Saamuelile, et inimesed otsustavad välimuse järgi,
aga mina otsustan südame järgi.
Isegi mina ütlesin Etioopia-reisil, et siin on liiga palju etiooplasi.
Ma ei süüdista kedagi, aga ma näen reaalset tegelikkust.
Shmuel ehitab koos sõpradega oma uues kodus Jeruusalemmas palvetuba,
mis peaks teenima kõiki naabruskonna usklikke.
Kavatseme pidada palvekoosolekuid ja evangeliseerida.
Meile meeldib julgelt evangeeliumi kuulutada. See on meie elu.
Sõidame bussis nr 8 ja kuulutame, et Jeesus Kristus on Messias,
parandage meelt ja võtke vastu oma Isand ja Päästja!
Evangeeliumi kuulutamise lisaks me palvetame ja aitame kohalikke noori.
Palume Jumalalt tarkust, et ta näitaks oma teid ja juhiks meid.
Toimetaja: Netanel Bar-David
Eestikeelne tõlge: Monika Jaaguri