o
On monia syitä siihen, miksi Jerusalem on lakannut kiehtomasta
maallisia juutalaisia. He ovat jatkaneet muuttamista pois
Jerusalemista viimeisten 10-15 vuoden aikana.
Osa heistä on muuttanut Tel Aviviin tai muualle Israeliin.
He ovat jättäneet jälkeensä tyhjiön,
jonka täyttävät ultraortodoksiset juutalaiset.
Jerusalemin yhdistyminen sai aikaan Jerusalemin kansallisen merkityksen
ja siihen liittyvän uskonnollisen mytologian korostamisen.
Maalliset juutalaiset kokivat tämän epämiellyttävänä.
He pitivät enemmän Jerusalemista, jota luonnehdittiin
yliopistokaupungiksi ja poliittisten elinten keskukseksi.
Silloin kaupungin uskonnollis- kansallinen puoli oli heikko,
koska pyhillä paikoilla, kuten Temppelivuorella ja Länsimuurilla,
ei voitu käydä.
Israelin itsenäistymisen ensimmäisinä 19 vuonna Jerusalem
kehittyi siis maallisempaan ja akateemisempaan suuntaan.
Täällä sijaitsi Heprealainen yliopisto, joka oli perustettu jo
ennen Israelin valtion perustamista, vuonna 1925.
Monet tulivat tänne opiskelemaan, ja jäivät sen jälkeen asumaan.
Monet kaupunginosat kasvoivat akakemian tarpeiden mukaan,
esimerkiksi tarjotakseen asuntoja opettajille.
Tämä oli osa Jerusalemin luonnetta ja kulttuuria.
Vuoden 1967 jälkeen Jerusalem alkoi vetää enemmän uskonnollista
väkeä, jotka halusivat päästä lähelle muinaishistoriaa.
Nykyäänkin kaupunki ei pelkästään vedä Israelin ultraortodokseja,
vaan myös kaikki muissa maissa asuvat uskonnolliset juutalaiset
haluavat omistaa asunnon Jerusalemissa.
Tämä on aiheuttanut ongelman asuntomarkkinoille,
kun liian monet ulkomaalaiset ostavat asuntoja ja tulevat käymään
niissä ainoastaan juhlapyhien aikaan.
Nuorten on näinollen vaikea tulla asumaan Jerusalemiin.
Ihmiset, jotka kasvoivat Jerusalemissa, eivät löydä täältä
töitä eivätkä asuntoa.
Kaupungilla ei ole minkäänlaista vetovoimaa
tuotteliaita tai luovia ihmisia kohtaan.
Kaupunginosastani Kirjat Jovelista on tullut eräänlainen testitapaus.
Kaupunginosan asukkaat ovat nousseet ultraortodoksien
kaupunginvaltausta vastaan.
Aikaisemmin on käynyt niin,
että maallisten asuttamista kaupunginosista
on tullut konservatiivisia ortodoksien asuttamia kaupunginosia.
Tämä alkoi viime kaupunginvaltuuston aikaan. Kaupunginvaltuusto päätti
perustaa ultraortodoksien lastentarhoja
meidän kaupunginosamme keskustaan,
ja vetää näin enemmän ortodoksilapsia kaupunginosaamme.
Näimme tämän uhkana.
Ryhmämme muodostui parin tunnin sisällä siitä,
kun raivaustraktorit tulivat raivaamaan aluetta lastentarhaa varten.
Menimme paikalle, ja pysyimme siellä viikkoja protestitelttoinemme.
Pystytimme teltan, joissa pysyimme 24 tuntia päivässä,
emmekä päästäneet raivaustraktoreita alueelle.
Samanaikaisesti ryhdyimme laillisiin toimiin
lopettaaksemme tarhan rakentamisen.
Saimme väliaikaisen voiton.
Tämä on hieno kaupunginosa, ja aiomme suojella sitä muuttumasta
ultraortodoksiseksi paikaksi, jossa ei voi elää normaalisti ja ajaa
autoa silloin, kun haluaa, tai pukeutua makunsa mukaan.
Jerusalemin asukkaista noin 30 prosenttia on ultraortodokseja.
Kun maallistuneet asukkaat päättivät toimia yhdessä,
he saivat äänestettyä viime vaaleissa
kaupunginjohtajaksi ei-uskonnollisen miehen.
Mielestäni useimmat ongelmat eivät seuraa uskonnollisten käytöksestä,
vaan ei-uskonnollisten.
Ei-uskonnolliset ovat jakautuneet moneen leiriin, joista kaikki
haluavat voittaa. He tarvitsevat lisävoimia, ja saavat sen
ortodokselta väestöltä.
Tästä johtuu, että ortodoksit saavat enemmän, kuin he normaalisti
pystyisivät saamaan.
Esimerkiksi käy se, että vain noin 20 prosenttia ortodoksimiehistä ja
40 prosenttia ortodoksinaisista käy töissä.
Lontoon ortodoksiyhteisön miehistä 67 prosenttia käy töissä.
Mistä tällainen ero johtuu, jos on kyse samasta yhteisöstä?
Vastaus on yksinkertainen. Lontoossa ihmiset saavat sosiaalisia tukia
silloin, jos he käyvät töissä. Työttömät eivät saa niitä.
Täällä niitä ei saa, jos käy töissä.
Ortodoksit eivät ole päättäneet näistä asioista.
Molempien osapuolten on tehtävä yhteistyötä ja etsittävä tilannetta
normalisoivaa ratkaisua.
Kirjat Jovelissa olemme yrittäneet puhua heidän kanssaan, mutta
tilanne on puhumisen ulkopuolella.
Heillä on oikeita ongelmia.
He lisääntyvät paljon ja heillä on paljon lapsia.
Heillä ei ole tarpeeksi asuntoja.
Kaupunginvaltuuston on siis ratkaistava kaksi ongelmaa:
ratkaisu ortodoksiyhteisön tarpeisiin, ja
samalla ymmärtää, ettei tämä ratkaisu saa syntyä
ei-uskonnollisen väestön kustannuksella.
Kaikki ystäväni ovat lähteneet Jerusalemista
jo monta vuotta sitten, useimmat heistä Tel Aviviin,
Galileaan tai Jerusalemin epävirallisiin lähiöihin.
Taidepiireissä, joissa liikun, ei uskota, että asun yhä Jerusalemissa.
Minusta tuntuu siltä, työskentelen Jerusalemin hyväksi jo pelkästään
asumalla ja kasvattamalla lapseni täällä.
Kotini on täällä ja luon täällä taidetta.
Tämän enempää en voi yksilönä tehdä.
Jos jatkamme poliittista välinpitämättömyyttä,
menetämme tämän kaupungin ja se muuttuu ultraortodoksiseksi
kaupungiksi, kuten Bnei Barak tai Tzfat.
Tel Avivin asukkaat sanovat: "Jätä Jerusalem ultraortodokseille ja
arabeille. Antakaa heidän tapella."
Viime vuosikymmenen aikana monet nuoret ovat lähteneet täältä
Tel Aviviin, ja he kaikki syyttävät tilanteesta
Jerusalemin ortodoksiväestöä.
Tämä on yksi syy, enkä halua jättää sitä huomiotta,
mutta suurempi ongelma on muslimien muutto tähän kaupunkiin ja
heidän suuri perhekokonsa.
Me juutalaiset pienennymme.
Tämä on kaupunkimme suurin ongelma,
koska 20-30 vuoden päästä täällä saattaa olla
kaupunginjohtajana muslimi.
Uskon, että jos Jerusalem kaatuu, koko siionistijärjestelmä kaatuu.
Ensinnäkin meidän on palattava paikkoihin,
jotka ennen Israelin valtion perustamista kuuluivat juutalaisille.
En kannusta siihen, että nämä talot otettaisiin väkisin.
Ne täytyy ostaa.
Meidän täytyy palata asumaan näihin paikkoihin.
Muutama kuukausi sitten olimme täällä Shepherd Hotel -kiinteistöllä.
Eräs juutalainen USA:sta, Herra Moskowitch, osti sen miljoonien
dollareiden hintaan. Hän lahjoittaa myös paljon rahaa järjestöön,
joka yrittää kasvattaa juutalaisten määrää Itä-Jerusalemissa.
Elokuussa otimme osaa täällä pidettyyn mielenosoitukseen,
jossa puolustettiin juutalaisia asutuksia Itä-Jerusalemissa.
Senaattori Mike Huckabee tuli USA:sta vierailulle ryhmän kanssa,
johon kuului republikaaneja ja Israelia kannattavia juutalaisia.
Tänne tuli paljon opiskelijoita eri puolilta Israelia osoittamaan
tukeaan tälle tyhjälle rakennukselle, joka toivottavasti
täytyy israelilaisista ja juutalaisista.
Viime viikolla olimme Sheik Jarran kaupunginosassa.
Siellä on Shmone tzadik -niminen asutus, minkä juutalaiset rakensivat
200 vuotta sitten, ja tänään siellä asuu 10-20 juutalaisperhettä.
Toivon, että ensi kuussa pääsemme käymään Öljymäellä,
jonka juurella on juutalainen hautausmaa.
Sitä on vandalisoitu vuosia. Tänä aamuna luin, että ryhmä arabeja
oli taas ollut siellä vandalisoimassa.
Toivottavasti voimme auttaa maalaamaan hautoja ja toivomme
voivamme tehdä enemmän ja enemmän Itä-Jerusalemin hyväksi.
Enemmän ja enemmän ollaan alettu puhua siitä,
kuinka Israel yrittää juutalaistaa Jerusalemin.
Mutta oikeastaan, kun jätetään tunteet syrjään ja
aletaan tutkia faktoja, alkaa piirtyä erilainen kuva.
Esimerkiksi voitaisiin tarkastella sitä,
minkälaista täällä oli 100 vuotta sitten.
Tämä tietosanakirja on painettu Pietarissa vuonna 1911.
Jerusalemia kuvailevan kappaleen kohdalla lukee, että vuonna 1910
Jerusalemissa oli noin 90 000 asukasta, joista 60 000 oli
juutalaisia, 13 000 muslimia ja 17 000 kristittyä.
Ashkenazi-juutalaisia oli noin puolet, Jemenin juutalaisetkin
olivat perustaneet tänne yhteisön. Tämä oli siis vuonna 1910.
Melkein 60 prosenttia väestöstä oli silloin juutalaisia.
Vuonna 1922 brittiläisten suorittaman väestönlaskennan mukaan
juutalaisväestöä oli silloin noin 66 prosenttia.
Vuoden 1937 demokraattisilla vaaleilla valittiin Jerusalemin
ensimmäinen juutalainen kaupunginjohtaja, Daniel Auster.
Noin sadan vuoden ajan Jerusalemissa oli siis juutalaisenemmistö.
Kun turva-aitaa alettiin rakentaa terroristien estämiseksi,
paljon ihmisiä, jotka omistivat hienoja asuntoja Ramallassa
muuttivat Jerusalemin huonoihin olosuhteisiin vain yhdestä syystä:
säilyttääkseen sinisen israelilaisen ID-korttinsa, jonka avulla he voivat
käyttää hyväksi monia Israelin lakien mukaisia etuja.
Miksi he tekevät näin? Heitä ei kiinnosta pelkästään sosiaaliset
edut ja tuet, vaan he tietävät, mitä heille tapahtuu,
kun he eivät enää elä Israelin vallan alla.
Tästä on kaksi esimerkkiä: PLO:n korruptoitunut hallitus ja
Gazassa vallassa olevat radikaalit islamilaistahot.
Useimmat ihmiset eivät halua elää tällaisen vallan alla.
Palestiinalaisten tutkimusten mukaan noin 50 prosenttia
palestiinalaisista haluaisivat muuttaa maasta.
Vuodesta 1947 Kuuden päivän sotaan asti vuonna 1967 Jerusalem oli
jaettu kahteen osaan.
Jordanialaiset, jotka pitivät silloin hallussaan Itä-Jerusalemia,
ampuivat Jerusalemin israelilaiselle puolelle joka päivä.
Skopus-vuorella sijaitseva yliopisto oli jordanialaisten käsissä.
Heprealainen yliopisto oli siis Jordanian maa-alueella monta vuotta.
Ajatus jakaa Jerusalem kahteen osaan on naurettava.
Tämä on Israelin maata. Israelin hallitus hallitsee koko Jerusalemia.
Ei ole mitään järkeä jakaa Jerusalemia.
Se olisi yhtä järkevää, kuin Teksasin jakaminen
amerikkalaisten ja meksikolaisten kesken, tai Washingtonin,
Pariisin tai Lontoon jakaminen irlantilaisten ja brittiläisten kesken.
Tämä on absurdi ajatus. Jerusalem on meidän pääkaupunkimme,
jonka juutalaiset rakensivat.
Ainoastaan Berliini on ollut jaettu kaupunki, ja olemme nähneet
mitä seuraa pääkaupungin jakamisesta kahtia.
Muslimivähemmistö on ongelma Israelissa,
mutta tähän on useita ratkaisuja.
Ratkaisu ei kuitenkaan ole tämän maan tai kaupungin jakaminen kahtia.
Muslimiväestöllä on kaikki kansalaisoikeudet: äänestäminen,
koulutus ja terveysvakuutus.
Mutta heidän täytyy ymmärtää, että he asuvat juutalaisvaltiossa.
Nämä ongelmat jatkuvat siihen asti,
kunnes he tunnustavat Israelin juutalaisvaltiona.
Jos Jerusalemiin liitettäisiin ympärillä olevia asutuksia, kuten
Maale Adumim tai Givat Zeev, sen asukasmäärä nousisi miltei 990 000
ihmiseen, ja heistä 28 prosenttia olisi arabeja.
Kaupungin rajojen muuttaminen muuttaisi tilannetta näin paljon.
Tällä tavoin ongelmat uskonnollisten ja ei-uskonnollisten välillä eivät
enää haittaisi, koska Jerusalemista Maale Adumimiin tai Modiiniin
muuttaneet ihmiset voivat myös olla ortodokseja.
Melkein saman verran ortodokseja lähtee Jerusalemista, kuin
maallisia.
Ei-uskonnollisetkin voivat muuttaa Maale Adumimiin tai Givat Zeeviin.
Ei ole kyse siitä, että ihmiset päättävät luoda isoja pääkaupunkeja.
Yleensä pääkaupunkeihin liittyy paljon pieniä ympärillä olevia
kuntia. Yhdistämällä nämä kaikki saman sateenvarjon alle pystytään
hallitsemaan aluetta paremmin ja taloustilanne paranee.
Myös kaupungin palvelut paranevat.
Jerusalem, siionismi ja Israelin valtio ovat olleet vaarassa
siitä lähtien, kun Israel perustettiin.
En usko, että tilanne paranee seuraavien vuosikymmenten aikana.
Meidän nuorten on otettava vastuu siionismin palauttamisesta
päivittäiseen keskusteluun, akatemiaan ja mediaan.
Valitettavasti ei ole monia nuoria, jotka vielä uskovat siionismiin.
En näe mitään muita mahdollisuuksia.
Joko olemme täällä, tai palaamme Eurooppaan, Amerikkaan,
Marokkoon tai Irakiin, mistä isovanhempamme tulivat.
Tämä on meidän maamme ja meillä on oikeus olla täällä.
Kukaan ei voi kiistää tätä. Olemme nähneet, mitä voi tapahtua,
kun meillä ei ole omaa valtiota. Muistamme ne 6 miljoonaa
juutalaista, jotka tapettiin natsien Euroopassa.
Jos ei-uskonnolliset, luovat, akateemiset ihmiset
ajetaan pois tästä kaupungista,
kaupungista tulee hullujen huone.
Olemme jo aika lähellä tätä tilannetta.
Kaupunki jää ääritahojen armoille, räjähtää ja vie meidät mukanaan.
Ehkä käy huonomminkin, ehkä koko maailma vedetään mukaan,
niinkuin apokalypsissä.
Suomennos: Hanna Tischer