Iisrael räägib
Iisraeli pealinnas Jeruusalemmas elab kolm peamist rahvusrühma -
sekulaarsed ja ultraortodokssed juudid ning araablased. Sekulaarsete ja
ultraortodokssete juutide erinevad huvid on põhjustanud
viimaseil aastail palju pingeid.
Kunstnik Larry Abramsson on elanud Jeruusalemmas alates 6. eluaastast.
Ta kolis oma vanematega siia Lõuna-Aafrikast.
Jeruusalem on mitmetel põhjustel kaotanud oma külgetõmmet sekulaarsete
juutide jaoks, kes on viimase 10-15 aasta jooksul lahkunud teistesse
linnadesse - Tel Avivi ja mujale.
Tekkinud vaakumi täidavad ultraortodokssed juudid.
Juba Iisraeli riigi alguses oli Jeruusalem jaotatud kaheks.
Iisraelile kuulunud lääneosas elasid juudid ja Jordaaniale kuulunud idaosas
araablased. 1967. aasta Kuue Päeva Sõjas vallutas Iisrael linna idaosa
ja Jeruusalem ühines. Larry arvates oli see ultraortodoksse suuna algus.
Taasühendamine tähendas Jeruusalemma rahvuslike omaduste kasvu ja linnaga
seotud religioosse mütoloogia kasvu. See oli ebamugav sekulaarsetele
iisraellastele, kellele meeldis, kui Jeruusalem oli ülikooli ja valitsuse
linn ja selle religioosne rahvuslik aspekt oli väga nõrk, sest usuga
seotud paigad nagu Templimägi, vanalinn ja Nutumüür
olid ligipääsmatud. Jeruusalem pidi riigi esimesel 19 aastal teisiti
arenema - sekulaarsemalt, akadeemilise linnana.
Paljud tulid siia õppima. Enne riigi tekkimist 1925. aastal rajatud
Heebrea Ülikool oli ainus ülikool. See oli linna ainuke meelitav faktor.
Paljud tulid õppima ja jäid siia. Siin oli akadeemiline atmosfäär.
Paljud naabruskonnad kasvasid, kuna pakkusid eluaset õpetajatele,
akadeemikutele ja teistele. See oli linna peamine joon ja kultuur.
Peale 1967. aastat hakkas linn rohkem religioosset rahvast ligi meelitama,
keda huvitas peamiselt iidne ajalugu ja muu selline.
Ka täna on näha, et ultraortodokssed inimesed nii Iisraelist kui mujalt
maailmast - kõik religioossed juudid, tahavad korterit Jeruusalemmas.
See tekitab eluasemeprobleemi, kuna paljud korterid ostetakse välismaal
elavate inimeste poolt ja püsivad enamuse aastast tühjana. Nad tulevad
ja elavad oma korterites ainult suurte pühade ajal. Nii on noortel raske
Jeruusalemma elama jääda. Siin üles kasvanud inimesed ei leia siin tööd
ega korterit. Loovinimesed ei leia mingit põhjust siia elama asumiseks.
Larry elab Kiryat Yoveli linnaosas Lääne-Jeruusalemmas, mis on olnud
viimastel aastatel üks sekulaarsete ja ultraortodokssete juutide vaheliste
võitluste peanäitelavasid.
Minu naabruskond Kiryat Yovel on muutunud selle protsessi katsejäneseks
selles mõttes, et oleme rajooni elanikega algatanud opositsiooni
ultraortodoksse rahvastiku tulva vastu siia. Naabruskonnad, mis olid
vanasti väga avatud, on nüüd muutunud konservatiivseteks ortodoksseteks
aladeks. See algas, kui eelmine linnavalitsus otsustas rajada
lasteaiad ultraortodokssetele lastele meie rajooni südamesse ja sõidutada
ultraortodokssete rajoonide lapsi meie naabrusesse õppima. Kogesime
seda otsese ohuna meie naabruskonna olemusele ja rajooni vallutamise
esimese sammuna. Meie liikumine formeerus mõne tunniga esimeste
ehitusbuldoosrite saabumise järel. Naabrid rääkisid üksteisega,
saabusid ehitusplatsile ega lahkunud sealt nädalaid.
Püstitasime telgi, seadsime sinna ööpäevaringse valve ning blokeerisime
füüsiliselt tee, et masinad ei pääseks ehitusplatsile.
Tegutsesime seaduslikult, et ehitust peatada ja saavutasime ajutiselt edu.
See on väga tore naabruskond ja kavatseme seda kaitsta, et see ei
muutuks getoks, ultraortodoksseks naabruskonnaks, kus ei saa elada
normaalset elu, kus ei saa igal ajal autoga sõita ega kuulata mistahes
muusikat ega oma meele järgi riietuda.
Rahvastiku-uurija Jaakov Faitelson töötas varem Benyamin Netanyahu
nõunikuna ja Arieli linnapeana. Ta on uurinud 30 aastat Jeruusalemma ja
Iisraeli riigi rahvastiku arengut.
Ultraortodokssed juudid moodustavad Jeruusalemma elanikkonnast umbes 30%.
Kui Jeruusalemma sekulaarsed elanikud otsustasid jõud ühendada, võitis
eelmised valimised sekulaarne linnapea. See näitab proportsioone.
Mulle näib, et probleeme ei tekita mitte ultraortodoksne käitumine,
vaid sekulaarne. Lahkmeel sekulaarse kogukonna hulgas on väga suur ja
iga osapool tahab teisi vastasseisus võita. Nad vajavad abijõudu ja saavad
seda ortodokssetelt juutidelt. See loob olukorra, kus ortodoksid võivad
rohkem nõuda. Näiteks - teame, et ainult 20% ortodokssetest
meestest ja 40% naistest töötavad. Londonis töötab samas haredi
kogukonnas 67% meestest. Kogukond on sama, mis Jeruusalemmaski.
Mis on siis teisiti? Londonis saad sa valitsuselt toetust, kui töötad.
Siin saad toetust, kui sa ei tööta. Ortodoksid ei ole seda ise otsustanud.
Olukorra normaliseerimine sõltub kahe kogukonna koostööst.
Oleme katsetanud nendega Kiryat Yovelis paaril korral läbi rääkida.
Aga ka neil on väga reaalsed probleemid. Neil on palju lapsi,
nad paljunevad kiiresti ning neil puudub oma eluase.
Linnavalitsus peaks lahendama kaks olukorda - lahendama ortodoksse
elanikkonna vajadused ja mõistma samal ajal, et lahendus ei peaks
tulema sekulaarse elanikkonna arvel. Kõik mu sõbrad on linnast lahkunud.
Nad elavad peamiselt Tel Avivis, Galileas või Jeruusalemma lähistel .
Kunstiringkonnad ei suuda uskuda, et elan ikka veel Jeruusalemmas.
Tunnen, et töötan Jeruusalemma heaks lihtsalt siin tööd tehes, elades.
Kasvatasin siin oma lapsed, mul on siin kodu, ma loon siin.
See on parim, mida saan üksikisikuna teha.
Kui oleme jätkuvalt poliitiliselt apaatsed, kaotame linna ja see
muutub ultraortodoksseks religioosseks linnaks. Tel Avivi elanikud ütlevad,
et jätke Jeruusalem ultraortodoksidele ja araablastele. Las nemad jagelevad.
Asher Suzin on Jeruusalemma Heebrea Ülikooli üliõpilane. Ta on aktiivne
"Im pirtzu" - "Kui tahate" liikumise liige, mis tegutseb sionistlike
väärtuste ja isamaa armastuse heaks. Tema meelest ei ole ultraortodoksne
elanikkond linna suurim probleem.
Viimasel kümnendil lahkusid paljud siin elanud noored Tel Avivi ja nad
kõik süüdistasid olukorras haredime - Jeruusalemmas elavate ortodokssete
juutide kogukonda. See on üks peamisi põhjusi, mida me ei ignoreeri, kuid
peamine probleem linnas on üha kasvav muhameedlastest elanikkond, kellel
on palju lapsi ja suured perekonnad ning juutide arv kahaneb.
See on linna peamine probleem. Nii on meil 10-20-30 aasta pärast
muhameedlasest linnapea ja usun, et kui Jeruusalem langeb, variseb
kokku ka kogu sionistlik liikumine.
Umbes 40% Jeruusalemma elanikest on muhameedlastest araablased, kes elavad
linna idaosas. Asheri meelest peaks linna ühtluse säilitamiseks neis
linnaosades elama ka juudid.
Peame uuesti asustama paigad, mis kuulusid juutidele enne Iisraeli
rajamist. Peame ostma need majad, mitte vallutama, ning minema ja
elama meie omanduses olevatel aladel. Mõned kuud tagasi olime siin Shepherdi
hotellis, mille ostis miljonite dollarite eest hr Moskowitch,
USA juut, kes annetab palju raha Eilat fondile, mis püüab tuua rohkem
juute Ida-Jeruusalemma. Korraldasime siin augustis demonstratsiooni juutide
asunduste toetuseks Ida-Jeruusalemmas. USA senaator Mike Huckabee oli siin
rühma vabariiklaste ja juutidega, kes toetavad Iisraeli.
Nad olid siin lühivisiidil ja lõunal. Siin oli palju üliõpilasi tervest
Iisraelist, et toetada hetkel küll tühja hoonet, aga loodetavasti
elavad siin ühel päeval juudid. Eelmisel nädalal olime Sheik Jarranis.
On veel Shmone tzediki asula, mille ehitasid kakssada aastat tagasi
juudid. Täna elab seal 10-20 juudi peret. Järgmisel kuul tahame minna
Oliivimäele. Selle jalamil on juudi surnuaed, kus on aastaid
vandaalitsetud. Täna hommikulgi lugesin uudistest, et araablased on
seal taas kord lõhkumas käinud. Lähme sinna vabatahtlikena haudu värvima
ja aitama ning loodame aasta jooksul Ida-Jeruusalemma heaks enamgi teha.
Kuuleme järjest rohkem, et Iisrael püüab Jeruusalemma juudistada.
Kui jätame tunded kõrvale ja vaatame tegelikke fakte, võib näha vastupidist.
Vaatame näiteks, mis siin oli 100 aastat tagasi. Mul on 1911. aastal
St. Peterburis trükitud entsüklopeedia. Kui avan selle
Jeruusalemma peatüki, võime lugeda, et 1910. aastal elas siin
umbes 90 000 inimest, kellest 60 000 olid juudid, 13 000 muhameedlased ja
17 000 kristlased. Ashkenazi juute oli poolejagu, ka Jeemenist oli suur
kogukond. See oli 1910. aastal. Umbes 60% elanikest olid juudid.
Kui vaatame edasi esimest Briti rahvaloendust 1922. aastal,
oli juute ikka veel umbes 66%. Esimestel demokraatlikel valimistel
1937. aastal valiti Jeruusalemma esimeseks juudi meeriks Daniel Auster.
Sada aastat olid juudid siin enamuses.
Mõnede meelest lahendaks Jeruusalemma kaheks jagamine linna demograafilised
probleemid ja tagaks juutide enamuse. Yaakov väidab siiski, et jagamise
tulemusel koliksid paljud araablased Ida-Jeruusalemmast linna lääneosadesse.
Kui otsustati jagada territoorium ja ehitada müür terroristide kaitseks,
tulid paljud inimesed, kellel olid head ja kallid korterid Ramallah's,
El'Bireh's ja teistes Jeruusalemma lähiasulates, Jeruusalemma ning
elavad viletsates tingimustes vaid ühel põhjusel - et säilitada oma
sinine Iisraeli ID-kaart ja kasutada kõiki Iisraeli seadustega
tagatud hüvesid. Miks nad seda teevad? Mitte ainult kasu pärast
nagu sotsiaalhüved, majandus ja seadusandlus, vaid ka sellepärast,
et nad teavad hästi, mis juhtub, kui nad ei ela Iisraeli haldusalas.
Kaks näidet - PLO korrumpeerunud administratsioon ja radikaalne
islamistlik valitsus Gazas. Enamus inimesi ei taha elada sellistes
tingimustes. Birzeiti ja teiste ülikoolide läbiviidud avaliku arvamuse
uurimuste kohaselt tahab umbes 50% palestiina rahvastikust emigreeruda.
1947. aastast kuni Kuue Päeva Sõjani oli linn jagatud kaheks. Iisraeli pool
elas pideva Ida-Jeruusalemmast tuleva jordaanlaste pommirahe all. See oli
täielik kaos. Ülikool Scopuse mäel oli jordaanlaste käes. Heebrea Ülikool
asus aastaid Jordaania aladel. Jeruusalemma kaheks jagamise idee
on naeruväärne. See on Iisraeli maa. Iisraeli valitsus ja riik valitseb
kogu Jeruusalemmas. Linna jagamine on sama mõttetu kui Texase jagamine
ameeriklaste ja mehhiklaste vahel. Või Washingtoni, Pariisi või Londoni
jagamine iirlaste ja brittide vahel. See on absurdne.
See on meie pealinn,mille ehitasid juudid.
Oleme näinud pealinna kaheks jagamise tulemusi Berliinis.
Probleemiks on muhameedlaste vähemus juudi riigis, millele on erinevaid
lahendusi. Lahendus ei ole selle riigi jagamine kaheks, Palestiina riik ega
Jeruusalemma jagamine. Neil on kõik õigused kodanikena - õigus valida,
õigus haridusele ja tervisekindlustus. Nad peavad mõistma, et elavad juudi
riigis ning kuni nad seda ei tunnista ega aktsepteeri, jätkuvad probleemid.
Mis lahendaks linna demograafilise probleemi? Yaakovi meelest peaks
linna kaheks jagamisega väiksemaks muutmise asemel seda naaberasulate
liitmise teel hoopis suurendama.
Sel juhul ühendatakse linnaga kõik väiksemad asulad nagu Ma'ale Adumim,
Givat Zeev, Beitar Elit ja teised, mis tõstaks elanike arvu 990 000-le,
kellest 28% oleks araablased. Olukord muutub vaid haldusala piire nihutades.
Ortodokside ja sekulaarsete juutide suhtarvud ei muutu kuidagi.
Need, kes lahkusid Jeruusalemmast ja elavad nüüd Ma'ale Adumimis,
Modi'inis või Beit Shemeshis, on samad ortodoksid, kes Jeruusalemmast
lahkusid. Arvud jäävad samaks. Neid on samapalju kui sekulaarseid juute.
Ei ole juhuslik, et inimesed rajavad suuremaid pealinnu. Harilikult on
pealinna lähedal palju väikelinnu või asulaid ja ühe "vihmavarju" alla
ühendades on neid võimalik paremini hallata. Rahaline olukord paraneb,
paranevad munitsipaalteenused inimestele ja nii edasi.
Ühes asjas ollakse ühel nõul - praegune olukord peab muutuma.
Elame ohtlikus olukorras. Jeruusalem on ohus, sionistlik liikumine on ohus,
Iisraeli riik on olnud ohus oma rajamise päevast kuni tänaseni.
Mul on kahju öelda, aga minu meelest olukord järgmise 20-30 aastaga ei
parane. Vastutus on meil - noortel ja üliõpilastel, kes peavad tooma
sionismi tagasi meie vestlusringi, ülikoolidesse, Iisraeli meediasse.
Kahjuks ei ole täna palju noori, kes sellesse usuksid, aga ma ei näe muud
võimalust. Oleme kas siin või naaseme Euroopasse, Ameerikasse, Marokosse
või Iraaki, kust meie vanavanemad tulid. See on meie maa, meil on õigus
siin olla ja keegi ei saa öelda meile midagi muud. Nägime, mis juhtub,
kui meil pole iseseisvat riiki - kõik mäletavad 6 miljonit juuti,
kes natsi-Euroopas mõrvati.
Kui sekulaarne, tootev, akadeemiline, intellektuaalne elanikkond linnast
lahkub, on linnal lõpp. See muutub hullumajaks. See on juba praegu
piiri peal. See jääb ekstremistide kätte, plahvatab ja haarab meid
kõiki endaga kaasa. 'Meie' all pean silmas iisraellasi ja võimalik, et ka teisi.
Nagu apokalüpsis. Kogu maailm hukkub ekstremistide vahelises lahingus Jeruusalemmas.
Toimetaja: Netanel Bar-David
Eestikeelne tõlge: Monika Jaaguri