o
Pian uskoontuloni jälkeen Jumala antoi minulle lupauksen,
että vie minut jonain päivänä asumaan isieni maahan Israeliin
ja jakamaan Hänen rakkauttaan kansani kanssa.
Kun Herra sitten toi minut tähän maahan,
minulla oli rukoustaakka oman kansani, juutalaisten puolesta.
Tunsin heidän tuskansa ja halusin rukoilla,että he tulisivat tuntemaan
Jeesuksen rakkauden.
Ironista kyllä, ensimmäisen puhujakutsun Israelissa saimme
arabiseurakunnasta, joka sijaitsi arabikylässä Galileassa.
Otimme kutsun vastaan: mieheni puhuisi ja minä laulaisin.
Matkalla arabikylään huomasin yhtäkkiä,
ettei sydämessäni ollut rakkautta arabeja kohtaan.
Sydämeni oli kylmä.
Sanoin Herralle, etten tullut tähän maahan arabeja varten, eivätkä he
varmasti edes halua tavata minua, koska olen juutalainen.
Tajusin, etten voisi mennä kokoukseen, koska en kantanut
Jumalan rakkautta mukanani.
Pysäytimme auton ja rukoilimme. Pyysin Herraa muuttamaan sydämeni.
Hän antoi minulle jakeen Matteuksen evankeliumista luvusta 5.
"Jos te rakastatte niitä, jotka teitä rakastavat, minkä palkan te
siitä ansaitsette? Eivätkö publikaanitkin tee niin?"
Hän sanoi minulle, että Hän on kutsunut minut tähän maahan
Hänen suurlähettiläkseen.
Minun tuli tuoda julki Hänen rakkauttaan arabeille ja juutalaisille.
Silloin pyysin Herraa muuttamaan sydämeni, ja sydämeni alkoi sulaa.
Kun menimme kokoukseen, tapasin arabiuskovia ensimmäistä kertaa.
Yllätyin, kun he tulivat halaamaan.
Kuulin ensimmäistä kertaa, kuinka arabiankieltä käytettiin rakkauden
ja ylistyksen kielenä.
Tämä oli uutta. Minulla oli tapana vavista, kun kuulin arabiankieltä
TV-uutisissa. Sitä käytettiiin väkivallan kielenä.
Oli uutta kuulla arabiankieltä niiden huulilta, jotka tuntevat
Jeesuksen.
Alussa oli hankalaa. Ihmiset eivät uskoneet, että voimme tehdä työtä
sekä arabien, että juutalaisten keskuudessa.
Tämä oli vaikeaa. Mutta vuosien mittaan olemme nähneet,
kuinka Jumala on todella voidellut tämän työn ja olemme nähneet,
miten totta "yksi uusi ihminen" on.
Uskovan täytyy koko ajan muistaa rakastaa vihollisiaan.
Tässä maassa vihollinen on hyvin konkreettinen,
erityisesti intifadan aikaan.
Oli mahdollista, että bussissa tai ravintolassa räjähtää pommi.
Uhka on täällä konkreettista ja todellista. Nythän tämä on
leviämässä myös muihin länsimaihin, kun ihmiset joutuvat kohtaamaan
antisemitismin hengen.
Meidän täytyy juutalaisina olla hyvin tietoisia siitä,
että vihollinen haluaa meidän vihaavan arabeja.
Olen ollut mukana konferensseissa, joissa arabimaiden uskovat naiset
ja messiaaniset juutalaiset naiset tapaavat toisiaan ja
käyvät läpi kipeitä asioita.
Emme vain julista, että rakastamme toisiamme.
Eräs jordanialainen nainen nousi kerran seisomaan ja julisti, että
hän vihaa israelilaisia. Hän oli ihana uskossa oleva nainen.
Konferenssin lopuksi hän oli se, joka ajoi minut määränpäähäni.
Hänen sydämensä oli sulanut. Myös meidän sydämemme sulivat.
Viimeisten vuosien aikana Herra on avannut meille tilaisuuden hoitaa
turvapaikkaa, jota minä johdan. Turvapaikkaan tulee naisia
Sudanista, Darfurista, ja Eritreasta.
Meille on tullut myös musliminaisia ja
naisia, joita on opetettu vihaamaan juutalaisia.
Tämä on ollut todella haastavaa.
Työskentelemme yhdessä arabinaisten kanssa.
Elämme siis koko ajan todeksi käskyä rakastaa vihollisiamme
ja muukalaisia. Otamme vastaan muukalaisia, jotka
Jumala on tuonut tähän maahan.
Tulevaisuus on siis jo täällä. Tulevaisuus on sitä,että rakastamme.
Mielestäni tämänlaisen sovinnonteon näyttäminen on asia, joka kiehtoo
ei-uskovia israelilaisia.
Israelilaiset ovat viime vuosina menettäneet toivonsa.
He eivät näe ratkaisua konfliktille.
He eivät näe, että ihmiset voivat keksiä pysyvän ratkaisun.
Kun he näkevät juutalaisten olevan yhteydessä arabeihin ja heidän
sydämensä muuttuvan, he kiinnostuvat aivan valtavasti.
On tosin vaikeaa löytää tapoja näyttää tätä käytännön tasolla.
Ne ei-uskovat israelilaiset, jotka ovat kuulleet naisten
turvapaikasta ja tulevat tänne vierailulle, ja näkevät messiaanisen
juutalaisen työskentelevän muslimien kanssa,
kertovat todella liikuttuneensa.
Oikeastaan työmme ansiosta olemme saaneet suosiota Israelin
yhteiskunnassa.
Israelilaiset ovat ymmärtäneet, että tällaiseen voi pystyä ainoastaan
Jumalan Hengen avulla.
Opetin tänä aamuna Jesajan kirjan luvusta 19.
Siellä kerrotaan valtatiestä, joka ulottuu
Egyptistä Israelin kautta Assyyriaan.
Assyyria tarkoittaa nykyistä Libanonia, Jordaniaa, Syyriaa,
Turkkia, Irakia ja Irania.
Tämän valtatien alueella on tapahtumassa valtavaa herätystä.
Me israelilaiset johtajat olemme tavanneet johtajia Lähi-Idän
eri maista, rukoilemme Jumalan tarkoitusperien toteutumista
toistemme maissa,
rakastamme toisiamme, ja uskomme, että tästä valtatiestä tulee siunaus
maailman keskelle, niinkuin Raamattu sanoo.
Uskomme, että Iisakin ja Ismaelin pojat tulevat yhteen.
Iranissa on meneillään valtava herätys. Siellä on miljoona uskovaa.
Egyptissä on myös meneillään herätys.
Tapaamme veljiämme näistä maasta joka vuosi.
Muutaman viikon päästä nuorisotyöntekijämme lähtee nuorten
kanssa Turkkiin tapaamaan arabijohtajia.
Uskomme, että kun juutalaiset ja arabit rukoilevat toistensa
puolesta, alkaa suuri herätys.
Tämä on "Jumalan tiekartta", joka löytyy Raamatusta.
Seisomme Jumalan suunnitelmissa.
Uskomme siis, että tuhannet arabit ja juutalaiset tulevat uskoon tämän
suuren Pyhän Hengen liikkeen mukana, ja se on jo alkanut.
Olemme nähneet juutalaisten ja arabien sydänten muuttuvan
yksi kerrallaan.
Kun Rauhan Ruhtinas todella hallitsee arabien ja juutalaisten
sydämissä, tulee rauha. Ei sitä ennen.
Uskon, että poliittisesti tilanne tulee vaikeutumaan
tulevina vuosina,
mutta hengellisesti tulemme näkemään Pyhän Hengen työtä juutalaisten ja
arabien sydämissä. Tätä on jännittävää seurata.
Nuoremme lähtevät pian Turkkiin, jossa he tapaavat arabiuskovia.
Palasin itse juuri Hong Kongista, jossa kävin tutun arabipastorin
kanssa. Halusimme kristittyjen näkevän,
kuinka messiaaniset juutalaiset ja arabit ovat yhtä messiaassa.
Uskon, että tämä on tulevaisuus. Tämä on oikea rauhanprosessi,
mutta se vaatii uskovien rukouksia ympäri maailmaa.
Haluamme kaikkien kansakuntien rukoilevan tämän prosessin puolesta.
Rukoilkaa, että Jumalan Sana tulisi muuttamaan sydämiä,
ja toisi Raamatussa luvatun sovinnon.
Rukoilen, että Suomi rukoilee
Jumalan tarkoitusperien toteutumista arabien ja juutalaisten kohdalla,
että he tulisivat yhdeksi uudeksi ihmiseksi. Kävimme kerran
Suomessa Ismael ja Iisak -nimisessä konferenssissa.
Edustimme Israelia, mutta Egyptin edustaja ei päässytkään tulemaan.
Viimeisenä päivänä minun piti saarnata
ja Karenin laulaa ylistyslauluja hepreaksi.
Sen toisen miehen olisi pitänyt laulaa arabiaksi.
Kun hän ei päässyt tulemaan, Karenia pyydettiin laulamaan
kaksi laulua hepreaksi.
Karen ilmoitti silloin laulavansa arabiaksi. Se aiheutti ihmetystä.
Vaimoni lauloi siis yhden laulun hepreaksi, ja sitten hän lauloi
laulun "Salaam",
"minun rauhani minä annan teille, en anna niinkuin maailma antaa."
Hän lauloi tämän kuuluisan laulun arabiaksi.
Paikalla ollut arabievankelista tuli laulun jälkeen kertomaan,
kuinka liikuttunut hän oli kuullessaan juutalaisen sisarensa
laulavan Suomessa arabiaksi. Karen ei silloin tiennyt, mutta
se egyptiläinen mies, joka ei päässyt tulemaan,
oli tehnyt sen laulun.
Näin näimme "yhden uuden ihmisen" toteutuvan Suomessa. Se oli hienoa.
Haluaisin rohkaista teitä pysymään lujina Jumalan suunnitelmien
toteutumisessa Israelin ja muslimimaiden kohdalla,
älkääkä sotkeutuko liikaa politiikkaan.
Israelilla tulee olemaan entistä vaikeampaa, mutta tämä paine tulee
auttamaan kansaamme katsomaan ylös ja kääntymään Messiaansa puoleen.
Kuinka kristityn kirkon ja Israelin välille kehittyi konflikti?
Historiasta näkyy, että 300-luvulta lähtien,
kun kristinuskosta tuli Rooman imperiumin uskonto,
kirkko kehitti vahvan teorian kirkon voitokkuudesta.
Kirkko julisti, että se on nyt saanut oikeuden asettua
Israelin paikalle.
Tämä johti konfliktiin juutalaisuuden kanssa,
koska kristinusko alkoi esiintyä Jumalan lupausten perijänä
ja ainoana auktoriteettinä Jumalan sanan suhteen.
Kirkossa kehittyi teoria, jonka mukaan perinnön voi saada ainoastaan
sen jälkeen, kun perinnönantaja on kuollut.
Juutalaisuuden odotettiin kuolevan ja kristinuskon elävän.
Näin voitiin kehittää uusi todellisuus.
Johtiko tämä ristiretkiin?
Juutalaisia vainottiin jo ennen ristiretkiä.
Juutalaisten odotettiin sulautuvan ei-juutalaiseen maailmaan.
Heidän odotettiin luopuvan juutalaisuudestaan.
Kirkko halusi tehdä heistä ei-juutalaisia.
Tämä jatkui moderniin aikaan asti.
Ristiretkiä, jotka tapahtuivat keskiajalla 1100-1300 luvuilla,
johti Rooman paavi.
Euroopan maat lähettivät armeijoita valloittamaan Jerusalemia
ja vapauttamaan Pyhää Maata muslimien käsistä.
Ristiretkeläisillä oli valkoiset tai muunväriset vaatteet,
joihin oli kirjailtu suuret ristit.
Kaikki heidän varusteensa oli merkitty risteillä.
Käsissään heillä oli miekat.
He kävivät paljon taisteluja juutalaisia vastaan.
Monia juutalaisia tapettiin matkalla Jerusalemiin ja itse Jerusalemissa.
Monia juutalaisia pyydettiin kääntymään kristinuskoon,
ja ristiretkeläisten aikaan tuli paljon juutalaisten
marttyyrikuolemia, joita kutsutaan nimellä "Kidush ha-Shem".
Juutalaiset eivät suostuneet luopumaan juutalaisuudestaan.
Näitä kertomuksia ristiretkistä ja marttyyrikuolemista opetetaan
edelleen israelilaisissa kouluissa.
He muistavat nämä tapahtumat esimerkkinä siitä,
miten kristityt ovat heitä kohdelleet.
Sana "ristiretki" on näin saanut hyvin negatiivisen leiman.
Ehkä myös sana "risti."
Kyllä. Ristiretkeläiset toivat paljon vahinkoa ristin symbolille.
Heillä oli yhdessä kädessä risti ja toisessa miekka.
Ne eivät sovi yhteen.
Juutalaisia tapettiin ristin ja paavin nimissä.
Tämä on jäänyt juutalaisten mieliin.
Suorittivatko kristityt muita suuria juutalaisvainoja?
On surullista, että niitä tapahtui Euroopassa ja Venäjällä paljon.
Esimerkiksi vuonna 1290 juutalaiset karkoitettiin Englannista.
Juutalaisten ei sallittu rakentaa synagoogia Englannissa
noin 350 vuoteen.
Heidät päästettiin takaisin vasta 1600-luvulla,
kun Englannista tuli protestanttinen maa.
1306-1326-vuosikymmenten Ranskassa
juutalaisia karkotettiin Pariisista ja koko maasta.
Heidän annettiin palata vain asteittain näihin maihin.
Juutalaisia kohdeltiin astioina. Kerran ulkona, kerran sisällä.
Heillä ei ollut minkäänlaista virallista asemaa näissä maissa.
Myöhemmin tapahtui niin, että
Espanjassa ja Portugalissa juutalaisia pakkokastettiin.
Monia juutalaisia kutsuttiin nimellä "maranos",mikä tarkoittaa kirottuja.
Hepreaksi heitä kutsuttiin nimellä "anusim", tarkoittaen pakotettuja.
Heidät pakotettiin kristinuskoon.
Monet heistä säilyttivät kuitenkin salaisesti
juutalaisen identiteetin ja juutalaiset tavat
Koska monet juutalaiset säilyttivät esimerkiksi ympärileikkauksen,
tai juhlivat juutalaisia juhlia,
katolinen kirkko kehitti inkvisition.
Inkvisitiota johtivat pääasiassa dominikaanimunkit.
Tämä inkvisitio toimi eniten Espanjassa ja Portugalissa.
Sitä käytettiin juutalaisten vainoamiseen.
Vuonna 1492 kaikki juutalaiset karkotettiin Espanjasta,
ja he menivät muihin maihin.
Heidän sallittiin palata vasta myöhemmin.
Nämä vainot ja pakkokäännytykset jatkuivat vuosisatoja.
Juutalaiset kärsivät kovasti.
1800-luvulla Tsaarin Venäjällä järjestettiin pogromeja,
eli juutalaisvainoja, ja juutalaiset joutuivat pakenemaan Englantiin,
Amerikkaan ja myös Israeliin.
Paranivatko kristittyjen ja juutalaisten välit
protestanttisuuden myötä?
Suuri protestanttinen uudistus,
jota mm. Martin Luther johti,
johti vastakkaisiin tuloksiin kirkon ja synagoogan välillä.
Alussa Martin Luther toivoi, että koska hän sai poistettua
joitain kristinuskon pakanallisista piirteistä,
juutalaiset alkaisivat nyt uskoa Uuteen testamenttiin.
Hän oli toiveikas, että tämä uusi tie houkuttelee juutalaisia.
Juutalaiset eivät kuitenkaan ottaneet tätä vastaan.
Ei ollut vielä sen aika.
Kun Luther näki,
etteivät juutalaiset hyväksyneet Uutta testamenttia,
hänestä tuli hyvin antisemitistinen.
Hän jopa alkoi kirota juutalaisia ja puhua heitä vastaan.
Meidän tulee silti muistaa, että koska protestanttisuus keskittyy
Raamatun lukemiseen jokaisen omalla kielellä, eikä latinaksi,
vaan myös hepreaksi ja kreikaksi,
tämä avasi uuden tilaisuuden lukea Israelia koskevia profetioita.
Jotkut protestantit alkoivat lukea hepreankielistä raamattua
ja opettaa profetioista.
Tämä kaikki alkoi auttaa ihmisiä ymmärtämään Israelin tulevaisuutta,
ja monet protestantit ymmärsivät,
ettei Israelia saisi pakottaa luopumaan juutalaisuudestaan,
vaan antaa sen pysyä juutalaisena kansana.
Siksi monet protestantit auttoivat
Uuden testamentin kääntämisessä hepreaksi.
Esimerkiksi eräs saksalainen luterilaiseen kirkkoon kuuluva
Franz Delitzsch käänsi Uuden testamentin klassiseksi hepreaksi,
ja tämä käännös on nykyäänkin vielä käytössä.
Minä itsekin käytän tätä käännöstä.
Täytyy myös tarkastella protestanttisia lähetyssaarnaajia.
Protestanttiset lähetyssaarnaajaliikkeet
kuten Lontoon juutalainen missioliike 1800-luvulla,
halusivat auttaa juutalaisia ja esitellä heille Jeesuksen
ilman pakkoa.
He halusivat opettaa juutalaisille, mikä on heprealainen Uusi
testamentti, ja auttaa heitä muillakin tavoin.
Nämä lähetyssaarnaajat tulivat tähän maahan ja
perustivat sairaaloita, kouluja, ja alkoivat modernisoida tätä
ottomaanihallinnon hallitsemaa maata.
Lähetyssaarnaajat auttoivat siis modernin Israelin
ennalleen asettamisessa.
1800-luvulla tähän maahan tuli
saksalaisen temppeliliikkeen edustajia.
Nämä saksalaiset asettuivat Haifaan, Jerusalemiin, Jaffaan ja Galileaan.
He rakensivat uusia kyliä, ja
auttoivat tehtaiden ja turismin kehittymisessä.
Nämä protestanttiset liikkeet Israelissa 1800-luvulla edelsivät
hertzlialaisen siionismin nousua.
He tavallaan yllyttivät juutalaisia siionisteja
aloittamaan maahan palaamisen
ja juutalaisten paluuta koskevien profetioiden täyttymisen.
Mikä on mielestäsi kaikkein tärkein asia, jonka
kirkko on antanut Israelille?
Mielestäni kirkkoinstituution tärkein saavutus on
Uuden testamentin kanonisointi.
Juutalainen kansahan kanonisoi Vanhan testamentin.
Kuka valitsi Uuden testamentin kirjat?
Ansio tästä kuuluu ei-juutalaiselle kirkolle.
Herra käytti juutalaisia kanonisoimaan Vanhan testamentin
ja kansakuntia kanonisoimaan Uuden testamentin.
Nykyään käytämme tätä Uutta testamenttia ja tulkitsemme sitä
juutalaisella tavalla.
Tästä kiitämme kansakuntia.