IISRAEL RÄÄGIB
Üle 60 aasta tagasi kutsus Jumal ühe Soome mehe lahkuma oma kodust
ja minema Iisraelimaale.
Kaarlo Syväntö asus koos perega elama Gennetsareti järve äärde
Iisraeli riigi rajamise algaastail.
Tema elutööks sai Piiblite levitamine.
Kaarlo lapsed mäletavad hästi oma uue elu algust uuel kodumaal.
Mu isa oli raudteetööline.
Ta oli andnud oma elu kõikjal Jumala kasutusse.
Ta nägi nägemuse inglist, kus talle näidati tulevast tööpõldu.
Ta hakkas ettevalmistusi tegema ja lahkus raudteetöölt.
Elasime Ilmajoel, Seinäjoe lähedal.
Pärast Jätkusõda oli aeg Soomest lahkuda.
Sõja järel oli ikka veel raske saada varustust, riideid
ja kupongidega toitu.
1947. a andsime lõpuks oma korteri ühele suurele perele.
Pidime esmalt Rootsi minema.
Igal juhul läksime Helsingisse, et laevale minna.
Kuid 1947. a novembris
tegi ÜRO Palestiina jagamisplaani ja otsustas,
et rajatakse juudiriik.
See viis koheselt sõjani.
Tookord jäi meie reis Helsingis pooleli.
Isa keelas meil telegrammis tulla, kuna siin oli nii rahutu.
Tal oli jõudnud meile korteri üürida. Kuid Jeruusalemmas käies ...
Korter oli Safedi linnas, Gennetsareti järvest põhjas.
Kui ta Jeruusalemmast tagasi jõudis, oli korter õhku lastud,
koos kõigega, mis tal oli õnnestunud sinna koguda.
Enne pommitamist kirjutas ta meile linnast,
et järv on näha, kuid liiga kaugel, et ujuma minna.
Mu 1,5 aastat vanem vend ütles:
Kui järv on näha, siis lõikame ja lähme ujuma.
Nüüd, kui me siin oleme, siis tagasiteeks on ikka autot vaja.
Safedi ja Gennetsareti kõrguse vahe on 1 kilomeeter.
Mina olin siis 4-aastane.
Mu esimesed mälestused pärinevad Larsmo misjonikodust.
Sellest peale teadsin, et lähme Palestiinasse apelsine sööma.
Ma ei saanud kutsest aru. Mõistsin vaid, et lahkume Soomest
ja läheme kaugele maale.
Ma olevat öelnud: Jeesus tuleb Õlimäele.
Oleme sellele lähemal, nii et jõuame kiiremini taevasse.
Tädi Eeli rääkis mulle seda hiljem.
Lõpuks läksime järgmisel suvel Rootsi.
Iseseisvussõda kestis Iisraeli Iseseisvuspäevani maikuus.
Oli hea, et me ei tulnud keset kõiki neid lahinguid.
Süüria armee okupeeris Tibeeriase ja kogu Ida-Iisraeli põhjaosa.
Soomest Iisraeli ei läinud mingeid kaubalaevu,
kuid Rootsist küll. Nende minekuaeg polnud kindel,
nii et oli parem kohapeal valmis olla.
Kaubalaevad hakkasid liikuma alles mõne aasta pärast.
Teine takistus oli eluaegse viisa saamine.
Mu isa sai selle Briti mandaadi ajal
ja ka perekond pidi saama.
Ometi pidime seda kaua aega ootama.
Lõpuks läks kaubalaevade otseühendus käima.
Ma ei mäleta, kas see lahkus Göteborgist või kuskilt mujalt.
Laev suundus Haifasse ja teekond võttis kaks nädalat.
Peatusime korra Alzheeria sadamas,
kus nägime esimest korda lõunamaist elustiili,
kus kaubitsejad müüsid kaupa meremeestele ja reisijatele.
See oli tore reis.
Kaubalaevadel sõidavad reisijad 1. klassis ja söövad kapteni lauas.
Neid koheldakse kui külalisi.
Mobiiltelefone polnud
ja side polnud nii hea kui tänapäeval.
Laev jõudis sadamasse päev varem.
Isale polnud teatatud ja meil polnud kedagi vastas.
Ta teadis vaid algset saabumisaega.
Kapten lubas meil siiski laevas oodata
vähemalt öösel, kuni järgmise päevani.
Vaatasime sadamast Haifat.
Isa tuli järgmisel päeval.
Meid oli 4 õde-venda ja ema. Pagas pandi veoautosse
ja sõitsime Gennetsareti kaldale.
Isa oli leidnud seal mahajäetud maja.
See oli sõja ajal täiesti tühjaks röövitud,
isegi aknad ja uksed olid ära viidud.
Elektrit polnud ja veetorud olid ära varastatud.
Saabusime 9. septembril ja oli väga soe.
Algul polnud tähtis, et meil uksi-aknaid polnud.
Talv Iisraelis on siiski külm ja Tiberiases sadas järgmine talv lund.
Sellest peale pole nii palju lund sadanud.
Lumi oli tore, kuid mitte külm, mis sellega kaasnes.
Lapsed lähevad kõigega kaasa.
Arvasin, et see on normaalne elu.
Kuid nüüd, kui saan tänavu 67-aastaseks,
ja meilgi oli neli last, mõistan, et see oli tähelepanuväärne lugu.
Sa ei näe seda, kui ise seda elu elad.
Minna kuhugi nelja kooliealise lapsega kogu ülejäänud eluks!
Lapsed tuli kohalikku kooli panna,
mitte misjonikooli.
Isa pani mind õega kohalikku kooli.
Mida nad küll mõtlesid,
kui meid ainukeste mittejuutidena juudi kooli panid.
Kuna maja oli mahajäetud, olid selle vallutanud rotid.
Esimesel õhtul magasid tüdrukud pakkimiskasti peal.
Nad mahtusid sinna hästi ära, kuna olid väiksed.
Äkki hüüdis noorem õde Lilja:
"Issi, miski hammustas mind ninast!"
Isa tuli taskulambiga, kuid ei näinud midagi.
Ta ütles, et see oli halb unenägu.
Ta ei suutnud veel uuesti uinudagi, kui miski teda uuesti hammustas.
Siis isa nägi, et see oli suur rott.
Majas oli üks puust söögilaud,
mille ta veel samal ööl hiirelõksuks muutis.
Paljud ei suudaks seda teha.
Iga 5-10 tagant jäi mõni rott lõksu, kelle me siis õue viskasime.
Tundsin, et meil oli lastena lõbus.
Polnud mänguasju ega telerit.
Tundus nagu meil poleks midagi puudu olnud.
Kui meil igav oli, jooksime mööda järvekallast
ja otsisime kivide alt erivärvilisi krabisid.
Tegime ka väikseid veekanaleid.
Maja taga oli küngas,
kus oli Jeesuse ajast pärinev linn.
Umbes 8-aastasena käisime seal arheoloogilistel kaevamistel.
Leidsime sealt purunenud nõusid.
Hiljem kuulsime, et olime seal esimesed arheoloogid.
Meil ei puudunud kunagi toit ja riided, isegi kui need vanad olid.
Ma ei käinud vanematega kunagi restoranis või kohvikus.
Ma ei käinud kunagi emaga riideid ostmas.
Meil olid vanad riided. Liljale meeldis sinine ja mulle punane.
Jagasime vanad riided vastavalt sellele,
nagu ka kõik teised asjad.
Tavatsesime öelda, et meie riided olid Maire Butiigist.
Ema nimi oli Maire.
Usun, et tagasihoidlikku elu elanud lapsed on alati tänulikud.
Nad on tänulikud iga väikse lisaasja eest.
Tol ajal polnud plastmassi veel leiutatud,
nii et me ei saanud aknaid katta. Sääsed ja tuul tulid sisse.
Jäime malaariasse, mida pidasime tavaliseks gripiks.
Palavik oli kõrge, kuid gripiga on ju alati.
Siis hakkas palavik üles-alla käima.
Tiberiases avati uuesti endine Shoti misjonihaigla.
Seal oli õdesid ka Soomest.
Nad tulid meie juurde ja ütlesid, et tuleb kontrollida,
kuna see võib malaaria olla.
Tegime vereanalüüsid ja selgus, et malaaria oli levinud,
kuna meil polnud ravimeid ja pidasime seda gripiks.
Mäletan, et mina ja ema jäime ühel ajal haigeks,
isa jäi hiljem.
See oli nii hulluks läinud, et pidime Shoti haiglasse minema
ja ravimeid võtma.
Tol ajal oli ainus efektiivne ravim hiniin,
millel olid ka kõrvalmõjud.
Mulle anti korraga 4 tabletti, 4 korda päevas,
mis oli maksimaalne minu kaalus poisile antav kogus.
Kurtsin kõrvade vilistamise ja teiste kõrvalnähtude üle.
Ma poleks pidanud kurtma, sest siis tuli õde
ja tegi mulle süsti, ütlemata, mis see oli.
Siis hakkas alles pea ringi käima.
Võib-olla oli see mingi uimasti.
Igal juhul elasin ma selle üle. Mind kontrolliti hiljem ka Soomes,
ja leiti, et mu veres pole sellest enam jälgegi.
Tänu Jumalale selle eest.
Korterisse, kuhu me saabusime,
oli Süüria armee jätnud järgmistele elanikele ilmselt lõksu.
Hoovis oli kivist ahi, mida sai okstega kütta.
Meil oli palju kuivi oksi.
Kaks ahju olid täis prahti ja lehti.
Kui õue koristasime, süütasime prahi esimeses ahjus.
Enne teise ahju kasutamist tahtis mu vend näha,
mis on prahi all.
Ta leidis sealt mitu granaati.
Me ei süüdanud tuld ja kõik lapsed jäid ellu.
Vähemalt oleksime võinud tõsiselt viga saada.
Isa läks Tibeeriasse, mis asus 3 km kaugusel,
ja palus politseil need ära viia.
Elu läks edasi.
Hiljem lugesin ka Robinson Crusoe lugu.
Meie elu oli väga sarnane. See oli ellujäämisvõitlus,
ning tulime sellest Jumala abiga elusana välja.
Isa ei saanud Soomest ega kuskilt mujalt rahalist toetust.
Enne Soomest lahkumist oli tal metsamaa
ja maja Ilmajoel, kuid ta andis need ära.
Selle raha eest ehitati Larsmo misjonimaja.
Seepärast polnud meil raha isegi toidu jaoks.
Järves oli aga kala ja sügisel küpsesid puudel datlid.
Toit polnud väga mitmekesine.
Esimestel jõuludel oli meil hea kalasaak.
Püüdsime 53 keskmist kala.
Pärast pikaajalist viletsat söömist võisime süüa nii palju kala,
kui ise tahtsime.
Sõime need 53 kala üsna ruttu ära.
Ka Iisraelis valitses puudus.
Isa läks kupongidega kartuleid ostma.
Poemüüja naeris ja ütles, et suvel pole mingeid kartuleid.
Tuleb pärast talve tagasi tulla.
Läks kaua aega, enne kui saime jahu osta, mis oli suureks abiks.
Meil olid tõelised jõulud küpressipuu ja kingitustega.
Ma mäletan ühte kingitust, mis Kalervo mulle tegi.
Ta tegi traadist väikse laua ja kaks tooli
ning kattis need valge paberiga.
Mäletan, kui elevil ma olin.
Mõtlesime selliseid kingitusi välja.
Emale andsime taldriku, sest meil polnud nõusid.
See oli jõulukink, isegi kui see oli kõigi jaoks.
Kui lapsepõlvest rääkida, siis kõik osteti kupongide eest.
Saime 1 kilo suhkrut inimese kohta, lapsed kaasa arvatud.
Isale meeldisid maiustused.
Igaühe suhkrukott pandi lauale ja igaüks võis otsustada,
millal ta oma suhkru lõpetab.
Isa lõpetas enda oma esimesena, sest ta armastas magusat.
Edasine sõltus iseloomust, kes kui kiiresti lõpetas.
Karamell pandi purki, kus see kokku sulas.
Kui šokolaad ja karamell purki panna, sulab see kuumuses ära.
Meil oli lõbus ja lapsed olid üksteisele seltsiks.
Käisime koopaid vaatamas ja sõitsime paadiga.
Tunnen, et mul oli õnnelik lapsepõlv.
Õhtuti kasutasime õlilampe ja põlvitasime palvetama.
Teesklesin meelega magamajäämist,
et isa mind voodisse kannaks.
Nägime palju viigikaktusi, millel on sügisel suured,
kanamuna-suurused viljad.
Nad on siiski väikseid okkaid täis.
Veel enam, kaktuseviljade okkad on nii väiksed,
et sa isegi ei märka neid kohe.
Need on nagu habemetüükad, kuid väga teravad.
Tuul haarab need kaasa ja kui sa pole ettevaatlik,
satuvad okkad su nahale ja riietesse.
Kui seda kuulsime, pidime okkaid kõigepealt veenõus leotama,
et neid pehmendada.
Siis võib väliskesta ära koorida ja sisemust süüa.
See on väga hea ja täis vitamiine.
Õnneks elasime vee ääres.
Läksime kaelani vette, et okkaid leotada,
ja siis nad ei teinud enam haiget.
Selliseid asju ma mäletan.
Elasime selles majas kolm aastat.
Ma ei tea, kust ta selleks raha sai,
kuid lõpuks tellis isa Soomest palke.
Saime ka majale uksed.
Ma ei mäleta, kas need tulid järgmisel talvel või mitte.
Vähemalt üks uks on veel alles, mille ma tegin.
Ma ei mäleta, et oleksin lapsena midagi vanematele kurtnud,
nagu tänapäeva lapsed vahel teevad.
Võin tunnistada piiblisalmi, mis ütleb:
"Jumalakartus koos rahulolemisega on suur tuluallikas."
Tõlge: Monika Jaaguri