Tervetuloa Isännän pöydässä -ohjelmaan. Olen Martti Ojares.
Tänään vieraanani on Ari Korolainen. Tervetuloa Ari.
Kiitos. Oikein mukava on olla täällä.
Asut pääkaupunkiseudulla, Helsingissä, -
mutta et ole täällä syntynyt.
Missä olet syntynyt ja millaiseen kotiin? - Kuopiossa olen syntynyt -
ja ensimmäiset 28 vuotta elämästäni viettänyt.
Yksinhuoltajaäidin kanssa pääosin lapsuutta ja nuoruutta elin.
Käytkö ihan tarkkaan tätä läpi.
Tämä on asia, josta muutaman sanan keskustelemme.
Minkä ikäinen olit, kun isällesi tapahtui jotain kauheaa?
Olen syntynyt 1971 ja vuonna -76 kevättalvella, maaliskuussa, -
meidän perhettämme kohtasi oikein traaginen tilanne.
Isäni oli VR:llä, eli Valtion Rautateillä töissä.
Oli yhdistelemässä junanvaunuja toisiinsa.
Hänen hommansa oli sinä aamuna kytkeä junanvaunuja kiinni toisiinsa.
Hän todennäköisesti liukastui ja jäi kahden junanvaunun -
isojen puskurien väliin ja menehtyi silmänräpäyksessä.
Tämä tapaus tietyllä tavalla muutti 5-vuotiaan pojan elämää -
ja muutti myös pojan äidin elämää.
Siitä lähdimme äidin kanssa kahdestaan elelemään.
Olit esikoinen ja ainut? - Kyllä.
Te jäitte kahdestaan. Miten jälkeenpäin ajattelet?
Ainakin itse ajattelen, että kun 5-vuotias jää äidin kanssa kahden, -
siinä on valtavat surut.
Miten se vaikutti ja millä tavalla olet selvinnyt?
Kyllä se on varmasti jälkensä jättänyt. Näin vähän päälle viisikymppisenä, -
kun alkaa pikkuisen elämäkokemustakin olla, -
omaa elämänhistoriaa katsoessa näkee, -
että sillä tapahtumalla oli erittäin isot vaikutukset.
Se muovasi tietyllä tavalla selviytyjäksi.
Muistikuvia on lapsuudesta. Pihoilla kavereiden kanssa leikittiin -
ja välillä mentiin kotiin syömään äidin laittamaa hyvää ruokaa.
Aika usein näin, että äiti katseli tyhjyyteen keittiön ikkunasta -
ja eli varmaan suruaan läpi.
Oli läsnä, mutta monesti ei ollut henkisesti läsnä.
Tietyllä tavalla yksinäisyyden varjo varjosti.
Mutta toisaalta kaveripiiri antoi pontta.
Kun katsoit ympärillä olevia perheitä, joissa oli lapsia ja isä, -
niin tuliko mieleen: "Miksei minullakin ole samaa?"
Pakko myöntää, että kyllä.
Vähän kateellinen fiilis tuli aika monta kertaa, -
kun katselin kavereiden perheitä.
Yksi esimerkki nousee mieleen.
Kun oli hiihtokilpailut, koulujen välisiä hiihtokilpailuja, -
niin muilla isät voitelivat sukset, ja minulla ei ollut isää.
Aina lähdin voitelemattomilla suksilla liikenteeseen.
Voi hyvänen aika. Se on yksi katkera muisto.
Olet joutunut selviytymään ja ikään kuin purra hammasta. - Joo, kyllä.
Jumalan johdatusta oli varmaan se, -
että sinulla oli luontaisesti halu urheiluun ja se antoi sinulle väylän, -
jossa sait ikään kuin kompensaatiota.
Joo. Kuopio oli varsinkin 70- ja 80-luvuilla -
aika vahvasti jalkapallokaupunki.
Jalkapallon pariin pikkupoikana päädyin.
Siellä ja myöhemmin, kun siirryin jalkapallosta yleisurheiluun, -
valmentajilla ja kaveripiirillä oli tavattoman iso merkitys.
Myöskin, jos näin voi sanoa, -
korvaavana kokemuksena isän puutteeseen.
Menit kouluelämään. Miten etenit janalla siitä eteenpäin?
Jana jatkui sillä tavalla, että kun peruskoulu tuli päätepisteeseen, -
9. luokan loppuvaiheessa tapahtui hyvinkin merkittävä käänne.
Äidin uskoontulo muutti meidän elämäämme.
Vuonna -87, kevättalvella, äidin elämässä tapahtui tällainen käänne.
Hän muutama kuukausi tämän tapahtuman jälkeen -
sai minut houkuteltua kirkkoon.
Elääkö äitisi vielä? - Kyllä elää.
Kerro lyhyesti äidin uskoontulosta, koska se oli ratkaisevaa sinulle.
Äiti oli varmaan omien kipujensa ja elämän ahdistuksensa tiimoilta -
etsiskellyt jo vuosia elämäänsä sisältöä.
Muistan lapsena seuranneeni, että äiti kävi -
aika monissa hengellisissä tilaisuuksissa vuosien aikana.
Varmaan sinä kyseisenä keväänä -87 -
hän lopulta löysin elämälleen perustan, löysi Jeesuksen elämäänsä.
Sellainen rauha tuli myös hänelle.
Hän sitten kutsui sinut mukaan tapahtumaan.
Johonkin puhetilaisuuteen?
Kyllä. Kuten äsken sanoin, oli juuri peruskoulu päättynyt.
Eli oli 9. luokka saatu päätepisteeseen.
Samana viikonloppuna äiti heitti minulle haasteen: -
"Lähdetkö mukaan kirkkoon?"
Minulle se oli alkuun vähän sellainen, että ei hyvänen aika.
Mitä minä 16-vuotiaana pojanvesselinä kirkkoon menisin.
Taustasta sanon sen verran, -
että hyvin perinteinen luterilainen tausta on ollut.
Kirkossa käytiin häissä ja hautajaisissa.
Evankeliumista, Jumalasta ja kristillisyydestä ajattelin, -
että ihan hyvä asia, mutta ei se nuoren ihmisen elämään kuulu.
Ehkä sitten joskus kahdeksankymppisenä.
Mutta löysin itseni sunnuntaina äidin puolittain pakottamana -
Kuopion Vapaakirkosta. Siellä jumalanpalveluksessa istuin.
Alkuun kengänkärkiä katselin ja mietiskelin: "Voi hyvänen aika.
Toivottavasti kirkko loppuu mahdollisimman pian." Toisin kävi.
Mitä tapahtui?
Siinä jumalanpalveluksessa oli onneksi -
evankeliumi hyvin yksinkertaisesti ja selkokielisesti esillä.
Jos oikein muistan, jumalanpalveluksen iso teema oli -
Johannes 3:16. "Sillä niin on Jumala maailmaa rakastanut, -
että hän antoi ainokaisen Poikansa, -
ettei yksikään, joka häneen uskoo, hukkuisi [...]."
Se viesti silloin osui ja upposi minuun selkeällä tavalla.
Muistan sen edelleenkin kuin eilisen päivän.
Ymmärsin, että minua rakastetaan.
Jumala on omassa Pojassaan osoittanut rakkautensa.
Evankeliumi kutsui hyvin vahvasti.
Hengessä koen, että tavallaan Jumala kompensoi sen isän menetyksen.
Kyllä. - Sait todellisen Isän.
Se vaikutti ja siinä meni siemen hyvään maahan.
Näin voi sanoa.
Muistan, että tilaisuuden loppuosassa kysyttiin, -
onko ketään, joka haluaa antaa elämänsä Jeesukselle -
ja evankeliumin vastaanottaa.
Muistan, että kamppailin. Oli taistelua: "Mitä teen tälle tiedolle?
Miten evankeliumiin pitää suhtautua?"
Onneksi rohkaistuin ja nousin penkistä ylös.
Kävelin kirkon etuosaan ja siellä puolestani rukoiltiin.
Tuo vain osoittaa, että kun Jumalan hetki tuli, -
hetki, jonka Hän oli sinulle ennalta suunnitellut, -
se toimi ihan niin kuin Jumala tahtoi. - Kyllä.
Näemme, että olet pastorina ollut jo pitkään.
Menemme siihen myöhemmin.
Siinä tapahtui se, minkä Jumala oli ennalta suunnitellut.
Tavallaan se alkoi toteutumaan. - Kyllä.
Mitä äiti sanoi käynnin jälkeen ja missä vaiheessa kerroit hänelle?
Äiti oli tilanteessa paikan päällä seuraamassa tilannetta.
Oli varsin iloinen ja tyytyväinen, että poikakin löysi elämälleen perustan, -
sellaisen pohjan ja kallion, joka kestää.
Mitä tässä kestämisessä on tapahtunut sen jälkeen?
Elämääsi tuli uusi isäntä, eli Jeesus Kristus tuli elämäsi Herraksi.
Mitä lähti tapahtumaan vähitellen?
Joo. Isäntä vaihtui talossa.
Hyvin vahvasti jo varhaisessa vaiheessa uskoontulon jälkeen -
koin sisäistä kutsumusta Jumalan valtakunnan työhön.
En osannut ajatella, mihin se polku veisi -
enkä osannut sellaisia ratkaisujakaan tehdä.
Seurakuntapiirissä, porukassa, jossa uskonratkaisun tein, -
aika luontevasti nuorten porukkaan ajauduin.
Nuorten toiminnassa olin aktiivisesti mukana.
Kierreltiin Kuopion ympäristöä, maakuntaa.
Vaikka en laulumies olekaan, olin pienessä lauluryhmässä -
ja kuorossa myös lauloin.
Kuntohoitajaksi opiskelun ja armeijan jälkeen -
silloinen seurakunnan vanhimmisto vuonna -93...
Jälkeenpäin ymmärrän, että se oli johdatusta -
mutta silloin tuntui käsittämättömältä, että he kysyivät minulta: -
"Ari, voisitko tulla nuorisotyötä tekemään ihan palkallisena?"
Elettiin lamanjälkeisessä Suomessa, eikä minulla töitä ollut.
Vastasin: "Voin lähteä."
Sillä tiellä ollaan. Nuorisotyöstä Kuopiossa aloiteltiin.
Hivenen palaan vielä tilanteeseen, kun tulit uskoon.
Harrastit jalkapalloa ja sinulla oli paljon kavereita siellä.
Missä vaiheessa kerroit heille -
ja minkälaisia reaktioita se tuotti?
Minulla oli sellainen tapa ja on edelleenkin, -
etten uskoani häpeä enkä tahdo piilossa pitää.
Varmaan parin-kolmen viikon jälkeen lähimmille kavereilleni kerroin, -
että tämmöisen ratkaisun olen tehnyt ja Jeesuksen löytänyt elämääni.
Pakko sanoa näin, etteivät kaikki ihan ymmärtäneet sitä -
ja jäivät ihmettelemään. Osa kavereista otti vähän etäisyyttä.
Omaa hölmöyttäni en osannut kaikissa tilanteissa toimia oikein.
Jotkut ottivat vastaan? - Jotkut ottivat ja kuuntelivat kyllä.
Sillä tavalla ihan positiivista.
Mielenkiintoista on se, että tiesit, että tällaisia esteitäkin saattaa tulla.
Sinulla oli niin vahva, se, mikä tuli kirkossa/seurakunnassa, -
että et antanut niiden häiritä.
Kyllä. Kun sen rakkauden sai kokea, niin ei siitä voinut olla puhumatta.
Jos miettii, että olen ollut 30 vuotta -
seurakuntatyössä erilaisissa tehtävissä, -
niin edelleenkin huomaan, että aina uudelleen innostun tilanteista -
ja hetkistä, jolloin pääsen sitä yksinkertaista, -
selkeää evankeliumia viemään eteenpäin.
Kun se on Jumalan antama perusta elämällesi, -
Hänen antamansa, missä ei ole sekoitusta, niin se kestää. - Kyllä.
Se on kestänyt tähän päivään asti.
Palataan nuorisotyöhön, mitä silloin teit.
Tänä päivänä nuoriso on erilainen. Käytkö läpi, mitä se silloin oli.
Nuorisotyö oli silloin... Pidin nuorteniltoja.
Erilaista teetupatyötä tehtiin varsinkin 90-luvun alkupuolella aika paljon.
Eli kadulla kohdattiin nuoria ja juteltiin heidän kanssaan.
Lähdettiin siitä, että pyrittiin luomaan kontaktia ja keskustelemaan -
ja etenemään nimenomaan nuorten kysymysten ehdoilla.
Pyrittiin myös välttämään ns. pakkosyöttöä.
Vastasimme kysymyksiin, joita heiltä tuli.
Evankeliumia pidettiin esillä.
Erittäin hyviä muistoja on niiltäkin vuosilta.
Nuoria on erilaisia -
ja lähestyminen ei välttämättä ole aina helppoa.
Puhutaan, että rakkaus on keksivää, rakkaus keksii.
Kun sinulla oli aseena Jumalan rakkaus, -
se antoi tilannetajua kohdata erilaisia nuoria.
No joo.
Toivottavasti jokainen, jonka olen kohdannut, on kokenut niin.
Nimenomaan se lähtee ― olipa nuorten tai vanhempien kohtaaminen ―
vuorovaikutuksesta, luottamuksesta ja aidosta välittämisestä.
Jos kohtaaminen tulee yläviistostapäin, -
uskaltaisin sanoa, että silloin on aika vahvasti torjunta päällä.
Sinä olit urheilupiireissä, missä on valmentajat -
ja on tärkeää saada yhteishenkeä synnytettyä.
Se varmaan tavallaan auttoi hengellisessä työssä, -
kun siinä on samanlaisia toimintoja.
Kyllä. Eli ryhmädynamiikkaa ja yhteen hiileen puhaltamista -
ja yhteisiä tavoitteita. - Voittoa.
Voittoa kohti. Kyllä ne antoivat työntekemiseen elementtejä, -
jotka ovat edelleenkin, enemmän tai vähemmän, -
sisäsyntyisesti vaikuttamassa.
Oliko sinulla hengellisiä isiä tai eräänlaisia valmentajia, -
joilta sait eväitä työhön?
Sanotaan näin, että yksi vaikuttavimpia nuorisotyön alkuvaiheessa oli -
Huurresalon Aake, joka oli Suomen Vapaakirkon nuoret -
eli kattojärjestön toiminnanjohtajana. Hän oli hyvin isällinen hahmo.
Kannustava hahmo ja persoona.
Kyllä Aaken vaikutus oli tavattoman iso -
ohjaavana ja mentorina ja tukevana henkilönä.
Olen lukemattomia kertoja jälkeenpäin hänelle sanonut:
"Kiitos, kun olet ollut olemassa."
Tällaisista esikuvista -
ja sellaisista, joilla on osaamista, jota itsellä ei ole, iloitsee todella.
Tilanteita on varmasti monenlaisia, kun kohtaa erilaisia nuoria.
Jotkut saattavat olla aggressiivisia. Siihen ei pidä mennä mukaan.
Oletko kokenut, että se on sinun perusluonteellesi kivaa hommaa?
Kyllä. Kyllä minä nuorisotyövuosista ja nuorisotyöstä tykkäsin.
Jos työuraa katselee, niin ensimmäiset 15 vuotta sitä tuli tehtyä.
Nyt katselee pikkuisen toisenlaisesta näkökulmasta, -
seurakuntapastorin näkökulmasta.
Seurakuntapastori olet ollut Helsingissä ja Vantaalla -
ja missä muualla olet ollutkaan.
Käy vähän läpi, minkälaista se on ollut ja miten olet sen kokenut.
Se nuorisotyökokemus on auttanut tavattoman paljon.
Sanoisin näin, että olipa ihminen iältään minkä ikäinen tahansa, -
ihmisyyden perusasiat, kaipaus tulla hyväksytyksi, tulla kuulluksi, -
samat lainalaisuudet pätevät, olipa ikä mikä tahansa.
Olen pyrkinyt seurakuntapastorin työssä -
nimenomaan tulemaan samalle tasolle.
Mekin tässä istumme tasaveroisina saman pöydän äärellä.
Kohtaan ihmisiä ja heidän kysymyksiään.
Olen kuuntelemassa ja sitten ehkä vastaamassa.
Aika moni tänä päivänä kaipaa kuuntelevaa korvaa.
Kun ensin kuuntelee, niin ehkä sitten pääsee jotain sanomaankin.
Sinä et työssäsi ainoastaan saarnaa ja opeta -
vaan myös kohtaat ihmisiä.
Mitkä asiat ovat tänä päivänä sellaisia, jotka ihmisiä ahdistavat tai pelottavat?
Kun tänä päivänä katsotaan globaalisti maailmantilannetta, -
niin aika moni kokee ahdistusta tulevaisuuden suhteen.
Minä olen pyrkinyt viestimään, -
että evankeliumin kautta me saamme iankaikkisen elämän toivon.
Tuopa tulevaisuus mitä tahansa vastaan, -
niin kristityllä, Jeesukseen turvaavalla ihmisellä -
on myös kuolemanrajan toisella puollella hyvä tulevaisuus.
Ehkä se on ollut se viesti, jota olen halunnut välittää.
Tuopa maailma tai elämä vastaan mitä tahansa.
Ehkä se tiivistyy Psalmiin 23.
"Vaikka minä vaeltaisin kuoleman varjon laaksossa, -
en pelkäisi mitään pahaa [...]." (RK) Jumalaan turvautuminen on se juttu.
Tietyllä tavalla aistin, -
että kun Pyhä Henki avaa sinulle Jumalan Sanaa eri tilanteissa, -
se on paras lääke aloittaa. - Kyllä.
Mennään lähemmäs tätä päivää, -
jolloin luopumusta on tapahtunut maailmassa ja myös Suomessa.
Minkälaisia ikään kuin lankoja näet siitä, -
mihin pastorien ja hengellistä työtä tekevien tulisi kiinnittää huomiota?
Tämä on vain minun näkökulmani.
Olen itse pyrkinyt näin toimimaan ja aion pyrkiä jatkossakin.
Kyllä meidän täytyy entistä enemmän kirkastaa ydinsanomaa -
ja nostaa se esiin. Eli puhua, Paavalia lainatakseni, ristin evankeliumia, -
joka on osalle hullutus ja osalle pelastus.
Nyt, kun tätä teemme, on presidentinvaalit käynnissä.
Presidentin pitäisi olla arvojohtaja.
Valtionpäämiehiä on tietysti joka maassa.
Minkälainen rooli on kansanjohtajalla -
vaikuttaa siihen, miten kansan tulisi elää?
Kuten sanoit, arvojohtajahan presidentti pitkälti on.
Toki itse toivoisin, -
että presidenttikin kristillisiä arvoja pitäisi esillä vahvasti.
Itse näen oman tehtäväni kautta, -
että tulipa presidentiksi kuka tahansa, rukousta hänen puolestaan en lopeta.
Jatkan rukoilemista.
Raamattu kehottaakin rukoilemaan kaikkien kuninkaiden -
ja esivallan puolesta. Siihen kutsun kaikkia kristittyjä.
Puhu vielä rukouksesta. Miksi rukous on tärkeää?
Minä näen, että rukous on ensimmäiseksi -
henkilökohtaista jumalasuhteen hoitamista.
Vastaavasti kuin me juttelemme tässä pöydän ääressä, -
näen rukouksen henkilökohtaisena puheena, -
jossa minä puhun ja Jumala kuuntelee, ja toisinpäin.
Eli vuorovaikutteinen suhde. Uskallan sanoa, -
ettei voi olla kristitty ilman rukousta, koska se on oleellinen osa.
Näen, että meidät on kristittyinä kutsuttu esirukoilemaan.
Olipa kyseessä esivalta tai naapurusto tai lähiomaiset perheessä, -
meidän tehtävämme on puhua heistä Jumalalle.
Raamatussa sanotaan: "Minä johdatan heitä, kun he kulkevat rukoillen."
Johdattaa tarkoittaa sitä, ettei meidän tarvitse kulkea eksyksissä. - Kyllä.
Kun olemme omaa elämääni lyhyesti katsoneet, -
niin huomaan jälleen kerran -
omaa elämänhistoriaa miettiessäni Jumalan johdatuksen.
Se on varmasti osittain ollut sitä, että olen halunnut pyytää Jumalalta -
ja rukouksin etsiä Jumalan johdatusta.
Joskus se on tapahtunut hyvinkin luonnollisella tavalla, -
joskus enemmän tai vähemmän ihmeenomaisesti.
Viimeiset pari minuuttia on lähtenyt käyntiin.
Annan sinulle nyt pari minuuttia vapaaseen sanaan.
Mitä Pyhä Henki antaa juuri nyt katsojille sanottavaksi. Ole hyvä.
Kiitos. Aloitan lukemalla 2. Korinttolaiskirjeen -
5. luvun jakeesta 19 eteenpäin. Paavali kirjoittaa näin: -
"Jumala itse teki Kristuksessa sovinnon maailman kanssa -
eikä lukenut ihmisille viaksi heidän rikkomuksiaan; -
meille hän uskoi sovituksen sanan. Me olemme siis Kristuksen lähettiläitä,
ja Jumala puhuu teille meidän kauttamme.
Pyydämme Kristuksen puolesta: suostukaa sovintoon Jumalan kanssa.
Kristukseen, joka oli puhdas synnistä, Jumala siirsi kaikki meidän syntimme,
jotta me hänessä saisimme Jumalan vanhurskauden."
Vielä 6. luvun alusta: "Jumalan työtovereina me vetoamme teihin: -
ottakaa Jumalan armo vastaan niin, ettei se jää turhaksi!
Hänhän sanoo: -- Oikealla hetkellä olen kuullut sinua, -
pelastuksen päivänä olen tuonut sinulle avun.
Juuri nyt on oikea hetki, juuri nyt on pelastuksen päivä."
Tässä Paavali puhuu oikeasta otollisesta hetkestä.
Kerroinkin jo oman isäni elämän traagisen tilanteen, -
kun hän 36-vuotiaana päättää päivänsä kahden junanvaunun välissä.
En halua pelotella, mutta elämän rajallisuus on kuitenkin todellisuus, -
jonka äärellä kaikkien on hyvä välillä pysähtyä -
ja miettiä, mihin ja mistä kannattaa ottaa selvää.
Oikeastaan tänään haluisin äsken lukemani kohdan kautta -
kehottaa sinua ottamaan vastaan evankeliumin sanoman, -
sanoman Kristuksesta pelastajana tänä päivänä.
Ajattele, mikä valtava sanoma siinä on. Se on lahja, -
ansaitsematon lahja jokaiselle, päästä iankaikkiseen iloon, -
verrattuna päinvastaiseen. Tämä on tärkeä ja hyvä sanoma.
Haluan, että yhtälailla kuin sinä otit vastaan seurakunnassa nuorena, -
meidän katsojamme, jotka eivät vielä tunne Jeesusta, -
ottavat sen ja saavat elää hyvin rauhallista ja iloista elämää, -
mihin Timoteuksen kirjeessäkin kehotetaan.
Kiitos oikein paljon ja Herra siunatkoon elämääsi tästä eteenpäin. - Kiitos.
Mikäli tämä ohjelmasarja on koskettanut sinua, -
lähde tukemaan sen tuottamista -
soittamalla numeroon 0600-02030.
Puhelun hinta on noin 13 euroa.
Tai lahjoita ruudussa näkyvälle pankkitilille -
käyttäen viitettä 8617. Kiitos lahjastasi.
Tekstitys: A. Eskola