Tervetuloa Isännän pöydässä -ohjelmaan. Olen Martti Ojares -
ja tänään vieraanani on Veijo Kähkönen. Tervetuloa. - Kiitos.
Sinä olet Malmin Saalemissa ollut hyvin pitkään -
ja siellä tapasimme ensimmäisen kerran melkein kanavan alussa.
Kosketus Taivaasta -ohjelmia tehtiin muutamia vuosia.
Sillä tavalla pääsin tutustumaan sinuun. Hienoa, että olet nyt täällä.
Tiedän, että aineistoa on paljon, joten teemme kaksi ohjelmaa.
Tässä ensimmäisessä keskitymme siihen, -
millainen elämäsi oli nuoruudessa -
ja miten Jumala on tullut elämäsi Herraksi jne.
Toisessa on enemmän Jumalan ja Herran tekoja.
Lähdetään liikkeelle, kuten yleensäkin, -
lapsuudesta ja nuoruudesta. Käytkö sitä tiiviisti läpi.
Olen Kainuusta, Kuhmosta syntyisin.
Siellä meillä oli perhe, jossa oli kahdeksan lasta ja vanhemmat.
Elimme ihan normaalia elämää sen aikaisiin kuvioihin nähden.
Ei se ylenpalttista ollut, mutta päivästä toiseen tulimme toimeen.
Meillä oli uskovat vanhemmat.
Kotikylälläni oli sotien jälkeen ollut herätys.
Lähitienoilla oli isän viisi veljeä perheineen -
ja he kaikki olivat tulleet uskoon.
Saimme elää hyvin mielenkiintoista ja tasapainoistakin elämää.
Kun vanhemmat olivat uskossa, he puhuivat Jumalasta.
Aina kun naapurit kokoontuivat yhteen, -
sodasta ei puhuttu mitään. Minä en muista ainakaan.
Taivasasiat olivat tärkeitä ja rakkaita niille ihmisille. Niistä puhuttiin.
Muistan, kuinka pienenä poikana alkoi kiinnostamaan -
mutta en uskaltanut mennä vanhempien ihmisten keskelle.
Minä oven takaa kuuntelin, mitä he puhuivat. Mielenkiintoisia asioita oli.
Sellainen kuva on omasta lapsuudenkodista.
Mietin sitä yleisemminkin.
Sodan jälkeen syntyi mm. Kansan Raamattuseura.
Hengellinen aktiivisuus tuli talvisodasta lähtien, -
koska ihmiset oppivat turvautumaan Jumalaan.
Kyllä. Minäkin muistan nuoruudestani, että vanhempani ja itsekin -
olimme joka viikonloppu jossakin seuroissa tai useammissakin.
Herätyksen ilmapiiri oli olemassa.
Muistan, että rajaseutupastorina Lentiirassa oli uskova pappi.
Silloin ja nytkin tuntuu, että se mies oli täynnä tulta ja tappuraa.
Sen, mitä oli itse kokenut, hän toi julki.
Varmaan monet ihmiset löysivät taivastielle hänen opetustensa kautta.
Minullakin oli kerran sellainen tilanne, että istuin seuroissa, -
kuuntelin papin puhetta ja ajattelin, että tänään on tehtävä ratkaisu.
Olin 15-vuotias nuori.
Vilkaisin ympärilleni ja näin, että naapurin isännät istui vieressä.
Ajattelin, etten tässä voi tehdä. Tein sellaisen arvion, -
että kun mopolla lähden, niin pysäytän papin tien varressa, -
kun hän tulee samaa tietä minun kanssani, -
ja siellä puhun hänen kanssaan. Hyppäsin mopon selkään, -
kun seurat loppui, ja ajoin kotiin asti. En muistanut sitä sisäistä sopimusta.
Se meni ohi, mutta Jumala armossaan kääntyi puoleeni toisen kerran.
Siihen aikaan, kun olemme melkein saman ikäisiä, -
koulussa oli aamuhartaudet ja kotona kuunneltiin jumalanpalveluksia.
Kovin oli erilaista. - Oli kyllä.
Meilläkin oli uskovat opettajat.
Muistan, kun äitini kertoi, että opettajat olivat sanoneet: -
"Kyllä Veijo on uskossa", vaikka en ollut.
Tiesin kaikki hengelliset asiat aika hyvin, -
mutta viimeinen ratkaisu oli jäänyt tekemättä.
Se onkin mielenkiintoista, että jos ei mene seuraavaan tasoon, -
niin tulee uskonnollisuuden henki. Tämä on tämänkin ajan ilmiö.
Kalevi Lehtinen sanoi: "Uskonnollisuus on rokotus uskoa vastaan."
Mutta sinulla asiat etenivät.
Tuli sellainenkin päivä nuoruudessa. Olin armeijan käynyt vuonna -66.
Kun pääsin siviiliin, tuntui, että maailma on auki joka puolelle, -
mihin vaan haluaa mennä. Yhtenä päivänä tuli viesti.
Oma isäni oli ajanut kolarin traktorilla, jäi traktorin alle.
Hänet siirrettiin sairaalaan.
Kuhmon sairaalassa hänellä oli muutaman minuutin hengitystaukoja.
Luultiin, että hän kuolee, mutta ei kuollut ja Kajaaniin vietiin.
Se romutti kaiken. Oli kuin korttitalo olisi räjähtänyt.
Kaikki meni, mitä olin suunnitellut. Tuntui, että elämä on pysähtynyt.
Oli iso perhe ja perheenpää oli sellaisessa kunnossa, -
ettemme tienneet tuleeko hänestä eläjää.
Lääkäri sanoi keväällä, monen kuukauden kuluttua: -
"Veijo, on se hyvä, että teillä on isä kotona, vaikkei pysty töitä tekemään."
Hän teki kovasti töitä, kun Jumala paransi häntä -
ja lääkärit auttoivat. Nyt isä on jo poissa.
Kyllä se sellaisen muiston jätti.
50 vuoteen en ollut ajatellut sitä, ja sitten pysähdyin ajattelemaan, -
mitä oikein tapahtui. Oli se romahdus, mutta kun aloin ajatella, -
oli se kyllä toisaalta siunaus meidän perheellemme.
Isäni kertoi, että ennen kolaria tuli vakuutusyhtiön mies 40 km:n päästä -
ja sanoi: "Tee nyt hyvä mies traktorille kaikenvaravakuutus."
Hän mietti, mitä ihmettä hän sillä tekee, -
mutta jos mies on niin kaukaa tullut tätä tarjoamaan, niin hän tekee.
Hän teki, ja kun ajoi sen kolarin, sai kipurahoja 15 000 markkaa.
Sai maksaa kaikki velkansa pois.
Eläkkeellä, mikä tuli sen jälkeen, hän elätti perheensä loppuun asti.
Ajattele. Hän on lohdutuksen Jumala.
Kyllä tämä puhutteli sinua. - Puhutteli kyllä. Puhutteli kovasti.
Puhuimme siitä, että sait kosketuksen Jumalaan, mutta et sitä viimeistä, -
eli uudestisyntymistä. Milloin se tapahtui?
Tuli vuosi -73 ja olin aikamoisissa vaikeuksissa ja ongelmissa.
Silloinkin mietin, mitä teen.
Lähdin kävelemään Kuhmon kirkonkylän katuja pitkin yhtenä iltana.
Mietiskelin näitä asioita ja epätoivo valtasi sydämen.
Vastaani käveli mies, joka sanoi: "Veijo, onko sinulla nyt aikaa?"
Sanoin: "Kyllä minulla on."
Hän sanoi: "Sitten mennään pastorin luokse."
Siskoni mies oli pastorina. Menimme sinne.
Siellä rukoilimme yhdessä ja minulle julistettiin synninpäästö.
Se oli elämäni hienoin hetki siihen päivään mennessä.
Sain luovuttaa elämäni Jumalan käsiin.
Ei mennyt pitkään, kun muutin Helsinkiin.
Siitä elämä on lähtenyt menemään.
Päivääkään ei ole tarvinnut katua sitä hetkeä, -
kun epätoivoisena nuorena miehenä luovutin elämäni Jumalan käsiin.
Et antanut rahan ohjata valintojasi vaan pidit kiinni siitä...
Se olikin mielenkiintoista.
Täällä olimme seurakuntatyössä innolla mukana -
ja sitten Jumala alkoi irrottelemaan tehtäviin, joita Hän oli suunnitellut.
Jouduin monta kertaa miettimään, miten pärjäämme ja toimeen tulemme.
Aina tuli yksi ja sama vastaus: -
Jos Jumala on kutsunut, niin Hän pitää huolen.
Ei ainoastaan minusta vaan meidän perheestämme.
Aina se tuli voimakkaasti, kun aloin epäillä.
Ei ollut mitään tietoa, kun lähdimme Jumalan valtakunnan työhön, -
saammeko mistään mitään.
Uskon varassa Jumalan varaan jättäydyimme täysin.
Siitä se lähti ja Jumala on pitänyt huolen tähän päivään asti.
Ne ovat valintoja, joissa ihmisjärki, -
ihmisliha sotii Jumalan henkeä vastaan.
Sinä jouduit aina valitsemaan.
Lihan mieli on lihan mieli. Se mieluummin halua turvata.
Turvahakuisuus tulee.
Juu. Ja minulla oli hyvä työnantaja, joka tykkäsi minusta, -
eikä olisi halunnut päästää millään pois.
Minulla meni autokin kolarissa.
Olin ajatellut, että jos tulee tiukka paikka, -
saamme siitä sen verran rahaa, että saamme vähän ruokaa.
Siskon mies tuli kysymään: "Antaisitteko auton?
Lähtisimme käymään Kuhmossa." Sanoin: "Ilman muuta saatte."
He lähtivät ja ajoivat Varkaudessa kolarin. Auto meni siinä.
Pikkuisen saimme kuitenkin vakuutusyhtiöltä rahaa.
Minulle tarjottiin tai pyydettiin Katinalan raamattukouluun, -
että lähtisinkö sinne.
Mietin, miten työnantaja suhtautuu siihen.
Työnantaja soitti aamulla aikaisin: "Lähtisitkö viemään lentokentälle?"
Otin hänet kyytiini ja hän alkoi purkaa omaa sisintään.
Purkaa ja purkaa siinä omia ongelmia ja vaikeuksia.
Sanoin: "Minullakin on yksi kysymys. Voinko kertoa sen?"
"Minun pitäisi saada vapaata työstä neljä viikkoa.
Lähtisin raamattukouluun." Sanoi heti: "Se on ilman muuta selvä."
Kun tulin raamattukoulusta, -
ensimmäisen kerran tavatessamme hän kysyi: "Mitäs nyt?"
"Lähdemme Kuhmoon kahden viikon päästä."
Hän pyörähti ympäri ja paineli toimistoon.
Ei puhunut moneen päivään mitään. Sitten sanoi: -
"Veijo. Saat valita työpaikan tai asuinpaikan mistä päin Suomea vain, -
kun tulet takaisin töihin." Se oli koko maan kattava firma.
Lähdimme evankeliumin työhön vuonna -78.
Kun tuli oikein vaikeita hetkiä, kun ei ollut säännöllistä toimeentuloa, -
piru tuli ja sanoi: "Ota puhelin ja soita."
Onneksi ei ollut vielä kännyköitä. Jäi aina soittamatta.
"Muistathan, että työnantaja sanoi, että tarjous on voimassa -
ja hyvä palkka." Aina jouduin sen eteen, -
että jos Jumala on kutsunut, ja pysymme Hänen tiellään, -
niin jos Hän ei kykene meitä auttamaan tilanteissa, mitä meillä on, -
en voi luottaa Jumalaan täysin, niin kuin pitäisi.
Jätin kaiken Jumalan varaan. - Miten sait tällaisen uskon?
Tuohan on hyvin kypsää uskoa, että luottaa.
Isäni kertoi lapsuudessa tapauksen, joka jäi minulle aivan kuin siemeneksi.
Hän kertoi eräästä perheestä ja sanoi, että heillä oli ongelmia paljon.
Olivat velkaantuneita ihmisiä. Miehelle tuli pankista viestiä, -
että on mentävä pankin virkailijoiden kanssa juttelemaan, -
miten he maksavat velan, mikä heillä on.
Kun taas tuli kirje, mies paineli metsään -
ja meni kannonjuureen rukoilemaan: "Auta Jumala meitä tässä tilanteessa."
Hän meni pankkiin ja kysyi virkailijalta: -
"Missä ne velkapaperit ovat?" Hän kävi hakemassa ja toi nähtäväksi.
Paperien päälle oli ristit vedetty.
"Nämä on maksettu. En tiedä miten, mutta ne on maksettu."
Isä kertoi minulle pikkupoikana tuon.
Se jäi kuin siemen tänne. Miten Jumala pystyy hoitamaan asiat.
Kun katson sivustapäin, niin Jumala halusi varmistaa sinulle -
sen suunnitelman, mikä Hänellä oli.
Se edellytti tällaista yliluonnollista uskoa.
Kyllä minä sen ymmärsin jälkeenpäin.
Varsinkin nyt, kun olen vuosikymmeniä ollut Herran työssä ja nähnyt.
Monia asioita on tapahtunut.
Ymmärrän, että Jumala pani ensin sen siemenen -
ja piti alkaa kokeilemaan, miten se pelaa ja toimii.
Aina minulle tuli: Jos Jumala ei kykene meitä elättämään -
ja antamaan meille toimeentuloa, -
niin en pysty tekemään Hänen työtään enkä luottamaan Jumalaan.
Jumala näytti käytännössä, miten asioita hoidetaan.
Joskus joku sanoi: "Kun työnantajan palveluksessa olemme, on tilipäivä.
Jumalalla ei ole merkattuja tilipäiviä, mutta Hän voi yölläkin antaa rahaa."
Mikä hengellisessä elämässä oli ensimmäinen kiintopiste, -
mistä tuli päivätyösi?
Olimme ensin Kuhmossa 10 kuukautta.
Siellä oli siskoni mies pastorina ja oli pieni seurakunta.
Siellä meillä ei ollut mitään toimeentuloa.
En mennyt sosiaalitoimistosta kyselemään rahaa.
Kun ollaan Jumalan varassa, niin ollaan Jumalan varassa.
Sen vuoden aikana tuli Pohjanmaalta yksi evankelista -
ja kysyi minulta: "Oletko ajatellut lähteä -
johonkin seurakuntaan pastoriksi?" Olin sitä juuri miettinyt.
Säikähdin, kun sitä kysyttiin.
Mistä hän tiesi, että olen ajatellut näitä?
Sanoin: "En tiedä." Se jäi sille puheelle.
Meiltä lähtiessään hän mainitsi paikkakunnan ja sanoi:
"Jos sinua pyydetään siellä käymään, niin mene.
Jos pyydetään jäämään, jää." Siitä se lähti avautumaan.
Sitten meidät pyydetiin seurakuntaan, Ähtäriin, Pohjanmaalle.
Muutimme vuoden -79 alussa.
Siellä olimme 8,5 vuotta. Se oli aika mielenkiintoista.
Seurakunnassa oli 60 jäsentä, kun menimme, -
ja kun lähdimme pois, jäseniä oli 185.
Rakensimme sinä aikana rukoushuoneen.
En ollut koskaan ollut semmoisissa projekteissa.
Semmoiset vaan tuli eteen. Kun aloimme sitä suunnitella, -
yksi vanhempi mies sanoi: "Viet seurakunnan konkurssiin."
Kun oli valmis ja oli vihkiäisjuhla, sama mies sanoi: -
"Kyllä nyt nostan kahdella kädellä hattua."
Millainen muutos oli, kun menit koillismaalta Etelä-Pohjanmaalle?
Siinä on... - Onhan siinä muutosta.
Ihan vieraaseen ympäristöön ja vieraaseen pitäjään -
uskalsivat rohkeasti kutsua meidät, nuoret ihmiset.
Emme tunteneet heitä, eivätkä he meitä, mutta uskoivat ja luottivat.
Jumala antoi herätyksen sinne. Se oli erikoista kokea ja nähdä.
Tulemme toisessa ohjelmassa puhumaan Herran teoista -
mutta myös tässä ensimmäisessä.
Tapahtuiko näihin aikoihin, kun olit Ähtärissä, jotain sellaisia asioita, -
joista jäi muistikuva Herran tekoina. - Jäi.
Kerran olimme lähdössä ryhmän kanssa Ruotsiin evankelioimismatkalle
Olimme sopineet edellisenä päivänä, että klo 3 pitää lähteä liikenteeseen.
Minulla oli silloin transit-bussi, mihin mahtui 9 henkeä.
Menin illalla yhdentoista jälkeen nukkumaan.
Koko perheen oli tarkoitus lähteä mukaan.
Sanoin Jumalalle: "Minulla on 20 markkaa nyt taskussa rahaa.
Jos minulla ei ole aamulla, kun meidän pitää lähteä, enempää rahaa, -
perun tämän matkan."
Perhe ei tiennyt yhtään mitään, en heille kertonut.
Aamulla kaikki heräsivät ja toisetkin alkoivat tulla, -
kun muitakin oli tulossa autolle, -
niin yksi mies, joka oli lähdössä matkaan, tuli ensimmäisenä ja sanoi: -
"Piti jo eilen antaa tämä matkaraha mutta en muistanut.
Nyt annan sen." Antoi 500 markkaa rahaa.
Sanoin Jumalalle: "Kiitos. Me lähdetään."
Se oli mielenkiintoinen evankelioimismatka Ruotsiin.
Nämä ovat sellaisia asioita, joita järki ei selitä. - Ei millään.
Varmasti, kun evankeliumi on ollut sinulle sydämen asia, -
että ihmiset tulisivat uskoon, niin on sen tiedon siirtäminen.
Miten ajattelet?
Siinähän täytyy Jumalan avata ovet. - Kyllä.
Silloin se menee, mutta kuitenkin vihollinen koko ajan estää sitä.
Yrittää tuoda kapuloita ja valehdella vaikka mitä.
Silloin, kun tulin uskoon, minulla oli, -
en tiedä oliko se näky vai muuta, mutta tuli halu viedä tätä eteenpäin.
On semmoinen asia, että pitää viedä eteenpäin.
En osannut muuta -
kuin käyttää ja hyödyntää ne mahdollisuudet, mitä minulla oli.
Kun evankeliumin työhön kutsu tuli, en voinut mihinkään muuhun luottaa.
Kaikki annoin Jumalan varaan ja käsiin.
Jos Hän ohjaa, niin menemme sitä rataa.
Eikö se ollut malli, jonka Jeesus antoi opetuslapsille? - Kyllä.
Älkää ottako mitään mukaan.
Kysyi vielä, puuttuiko heiltä mitään. - Ei puuttunut.
Mikä oli seuraava paikka Ähtärin jälkeen?
Sitten tuli Sodankylään kutsu.
Sinne lähdimme -97 elokuussa.
Kaksi vuotta olimme Sodankylässä.
Se oli taas ihan erilainen. - Täysin erilainen.
Ihan sama Jumala sielläkin toimii ja samoilla periaatteilla.
Ei siinäkään ollut mitään epäilystä.
Sitten tultiin uudestaan Ähtäriin toisen kerran.
Sitten oli mielenkiintoista, kun olimme Ähtäriin tulleet.
Olimme kesälomalla Lapissa hilloja poimimassa.
Siellä yhtäkkiä Jumala puhui ja kysyi: -
"Onko teillä valmiuksia lähteä?" Ihmettelin, mitä on tulossa.
Tulimme kotiin Ähtäriin ja oli ensimmäinen kokous.
Sanoin: "Kun olimme hillametsässä lomalla, -
Jumala kysyi, onko meillä valmiuksia lähteä.
En tiedä, mihin ollaan lähdössä."
Finnilän Jorma, joka tuli saarnaamaan, sanoi: -
"Minulla on sellainen ajatus, -
ettei hallikokouksia ole vielä Ähtärin leirintäalueella käyty loppuun."
Kun kokous päättyi, -
kaupungin henkilöstöpäällikkö, joka kuului seurakuntaan, sanoi: -
"Terveisiä kaupunginjohtajalta. Hän lähetti terveiset seurakunnalle, -
että jos me olemme valmiit lähtemään kaupungin kanssa yhteistyössä -
järjestämään hengellisiä tapahtumia matkailualueen isoon halliin, -
niin oltaisiinko me valmiita."
Heti ajattelin, että tuli kysymys 'Ollaanko valmiita?'
Vein sen vanhemmistoon ja päätimme lähteä mukaan.
Sen myötä tuli kaupunginjohtajan kanssa niin hyvä yhteys, -
että kun hän jäi eläkkeelle ― me olimme jo Helsingissä ―,
hän lähetti meillekin kutsun tulla hänen lähtöjuhlaansa Ähtäriin.
Hän kysyi, missä olimme viimeksi olleet.
Vastasin, että Etelä-Amerikassa.
"Kun seuraavan kerran lähdette, kutsukaa minut mukaan."
Hän kiinnostui hengellisistä asioista niin paljon, kun näki mitä teemme.
Hänellekin heräsi. En tiedä, missä hän nyt on.
Minkä niminen kaupunginjohtaja? Ei ollut Jaakkola. - Ei ollut.
Hän oli Pohjois-Karjalasta.
Naisjohtaja oli.
Kyllä ne mielenkiintoisia kuvioita ovat olleet.
Tulitko Ähtärin jälkeen Helsingin suuntaan?
Vuonna -97 olimme Keuruulla konferenssissa.
Siellä oli Porista pastori, jonka kanssa olimme Sodankylässä naapureina.
Hän sanoi minulle: "Saako sinun puhelinnumerosi antaa Malmille?"
Minua alkoi naurattaa. "Jos jollekin on hyötyä siitä, anna pois."
En tiennyt yhtään, mikä tarkoitus oli. Meni kuukausi ja Malmilta soitettiin: -
"Voisitteko tulla kokoukseen puhumaan?"
Vastasin, että tulemme syyskuussa. Tulimme tänne 13. syyskuuta 1997.
Oli pieni neuvotteluhetki ja sanoivat: -
"Mietimme ja ajattelemme, jos kutsuisimme teidät työntekijöiksi.
On vielä muitakin valintoja. Soitamme puolen viikon kuluttua."
Meni sunnuntaista keskiviikkoon ja keskiviikkona soitti: -
"Nyt voisitte tulla tänne."
Aloin miettiä, etten osaa muita kieliä kuin suomea, -
ja pääkaupunkiseudulla pitäisi osata kieliä.
Ajattelin, että jos se on Jumalan tahto, lähden vaikka minne.
Niin tulimme tänne. Puolen vuoden kuluttua tulivat latinot seurakuntaan.
Nyt on yli 40 eri kansallisuutta.
Jos olisin tämän tiennyt, en olisi tullut.
Jumala pimitti kaiken mutta antoi siunauksen.
Kun ostimme paikan, missä nyt olemme, Jumala antoi herätyksen.
200 jäsentä oli, kun menimme, ja nyt on 850. - Aamen.
Päätämme tämän ohjelman, ja sinulla on nyt 1,5 minuuttia aikaa -
sanoa katsojille, mitä Herra antaa sanottavaksi. Ole hyvä.
Kiitos. Olen miettinyt syksyn aikana monta kertaa, -
monien kuukausien ajan, sitä tilannetta, kun Jeesus oli ristillä.
Hänen ympärillään on kaksi pahantekijää, molemmilla puolilla.
Toinen alkaa pilkata Jeesusta: "Kun olet Jumalan poika, niin auta."
Toinen sanoi, moitti pilkkaajaa: -
"Me tosin kärsimme oikeuden mukaan, -
sillä me saamme, mitä meidän tekomme ansaitsevat; -
mutta tämä ei ole mitään pahaa tehnyt."
Sitten hän kääntyi Jeesuksen puoleen ja sanoi: -
"Jeesus, muista minua, kun tulet valtakuntaasi."
Tämä, mitä Jeesus vastaa, on puhutellut minua.
"Totisesti minä sanon sinulle: -
tänä päivänä pitää sinun oleman minun kanssani paratiisissa."
Kun monesti ajattelen, mitä minun pitäisi tehdä, niin tässä paljastuu, -
että pelastuaksemme meidän ei tarvitse muuta kuin vastaanottaa.
Vielä ihan lyhyesti totean, -
että rikollinen ei ollut käynyt raamattukoulua.
Hän otti vastaan, mitä Herra antoi sanottavaksi.
Jumala pistää vaikka aasin puhumaan.
Kiitos tästä ensimmäisestä ohjelmasta. Seuraavassa menemme -
uskonelämän, voisiko sanoa, kypsempään puoleen, -
jossa on paljon Herran tekoja. Niitä käymme läpi. Kiitos.
Mikäli tämä ohjelmasarja on koskettanut sinua, -
voit olla tukemassa sen tuottamista.
Voit soittaa numeroon 0600-02030.
Puhelun hinta on noin 13 euroa.
Voit myös lahjoittaa ruudussa näkyvälle pankkitilille -
käyttäen viitettä 8617. Kiitos tuestasi.
Tekstitys: A. Eskola