Tervetuloa Isännän pöydässä -ohjelmaan. Olen Martti Ojares -
ja vieraanani on Kimmo Nordblom. Tervetuloa Kimmo. - Kiitos Martti.
Olet läntiseltä puolelta Suomea kotoisin.
Mistä olet ja millaiseen kotiin synnyit?
Olen Raumalta alun perin kotoisin.
1980 synnyin Rauman aluesairaalassa -
kuusihenkiseen perheeseen.
Isä, äiti, isosisko ja kaksi isoveljeä.
Olen siis kuopus.
Millainen sinun kotisi oli? Oliko se lämmin koti, hengellinen koti?
Lämmin koti oli.
Silloin lapsuudessa meillä ei uskonasioista paljon puhuttu.
Olimme kirkkouskovia. Kävimme pari kertaa vuodessa kirkossa.
Ei juurikaan hengellisistä asioista puhuttu, -
mutta lämmin koti oli.
Koin, että rakastetaan. Isä ja äiti rakastivat lapsiaan.
Oli hyvä olla. Oli köyhä koti mutta lämmin.
Sinun isäsi kuoli nuorena.
Isä sairastui 30:n ikäisenä.
Hän joutui jättämään työelämän silloin.
Hän kyllä eli 70 vuoteen asti.
Hän ei sairaudesta johtuen voinut olla samalla tavalla isä -
kuin olisi ollut terveenä. - Se on totta.
Kun katsoo nyt sinun asuasi, niin voi sanoa...
En muista ihan tarkkaan, -
mutta jos kymmenen vuotta sitten olisi pitänyt ennustaa elämääsi, -
ei olisi tullut mieleenkään, että sinulla on tällainen asu.
Mennään siihen aikaan, jolloin Jeesus sai täydellisen hallintavallan.
Siinä oli monta vaihetta. Ne eivät olleet helppoja.
Käytkö läpi kouluja ja sitä vaihetta?
Joo. Elämä vei huonoon suuntaan.
Työttömyys ajoi huonoon kaveriseuraan.
Se oli ahdistavaa aikaa.
Kun ei ollut työtä, ei pystynyt elämää valmistamaan.
Alkoi aika pitkä alamäki, -
mutta lopulta Jumala tuli ja pysäytti sen alamäen elämässäni.
30 ikävuoden kohdalla Jeesus kohtasi minut -
kaverini kautta, joka todisti omasta uskoontulostaan.
Hän käynnisti semmoisen oikein kunnon prosessin.
Muutaman kuukauden sisällä sain ottaa Jeesuksen elämäni Herraksi.
Sinulla oli, kuten monella vieraallani, vaihe, jossa olit koulukiusattu.
Sinullakin sellainen oli ala-asteella ilmeisesti.
Joo. Ala-asteella se alkoi.
5. luokalla, muistaakseni, sitä alkoi olla enemmän.
Erityisesti sitten, kun siirryimme yläasteelle.
Tuli koulunvaihto, suuri koulu.
Ala-aste oli aika pieni koulu.
Yläasteella koulu oli todella iso.
Siellä jäin suoraan sanottuna jalkoihin.
Muutamat ihmiset alkoivat kiusaamaan säännöllisesti.
Olin pienikokoinen lapsena.
Olit pienikokoinen, mutta oliko muitakin syitä?
Olin hiljainen, ujo.
Ehkä juuri tämä sana ujo, ja hiljainen, ehkä arka.
Siihen on joidenkin, jotka haluavat, helppo iskeä. - Kyllä.
Kun ei ole puolustajaa, joutuu vain kestämään sen jotenkin.
Kun vaihdoit yläastetta, tilanne parani.
Jouduin uudestaan vaihtamaan koulua -
sen kiusaamisen takia.
Puolitoista vuotta olin ensin isossa yläastekoulussa.
Sitten vanhempani tekivät valituksen.
Minulla meni niin huonosti.
Siitä alkoi aika nopea prosessi, missä vaihdettiin koulua.
Se oli sellainen erityiskoulu, missä ei päässyt tapahtumaan kiusaamista.
Siellä oli tarkempi valvonta, vähemmän oppilaita.
Siellä pääsin rauhaan ja sain kavereita.
Tulin hyvin opettajien kanssa toimeen.
Kävin yläasteen loppuun asti tässä koulussa -
ja sain sieltä hyvän todistuksen.
Jossain vaiheessa menit tekniseen kouluun.
Minkälainen juttu se oli?
Kun yläaste päättyi ja sain sen hyvän todistuksen, -
hain sähköpuolelle ammattikouluun.
Siellä halusin erikoistua tietotekniikkaan.
Tekniikka on aina kiinnostanut.
Sinne sitten menin ja siellä ensimmäisen kerran elämässäni -
aloin pistää vastaan mahdollisille kiusaajille.
He alkoivat yllättäen arvostaa minua.
Siellä ei päässyt kiusaamista tulemaan.
Myös kasvoin isommaksi kooltani siinä aikuisuuden kynnyksellä.
Pärjäsin ihan hyvin ammattikoulussa.
Tykkäsin todella paljon siellä olla ja valitsemastani ammatista.
Sain hyvän todistuksen myös sieltä.
Kuitenkin, vaikka sait hyvät numerot, -
vakituisen työn saaminen oli aika pitkään ongelma. Mistä se johtui?
Onko niin, että jos ei ole kokemusta, on vaikea päästä, -
jos ei pääse oppisopimukseen tai johonkin?
Kyllä. Eli tosiaan kävin ihan pieniä, -
muutaman kuukauden pituisia harjoitteluja.
Mutta kukaan ei halunnut palkata.
Se ammatti, tietotekniikka.
Erityisesti, kun asuin pienessä Rauman kaupungissa, -
siellä ei ollut alan työtä tarjolla.
Se ajoi minut lopulta "kurssikierteeseen".
Kävin työvoimatoimiston kursseja ja tavallaan etsin ammattiani.
Tykkäsin edelleen sähköalasta, mutta se ei ainakaan minua työllistänyt.
Uskon, että syy oli erityisesti se, että hain vain Rauman alueelta työtä.
Pienestä kaupungista ei siltä alalta löytynyt.
Oliko siinä se välivaihe, jolloin alkoholi pääsi häiritsemään elämääsi?
Kyllä se sen teki.
Kun ei saanut työtä, mikä oli minun unelmani, -
niin perhettäkään en alkanut siinä vaiheessa rakentaa.
Minulla on ollut aina selkeästi se, -
että pitää ensin saada perusasiat kuntoon, -
työpaikka, talous, ja vasta sen jälkeen pystyy perhettä alkaa rakentaa.
Monet kaverit saivat töitä -
ja heillä lähti elämä hyvin nopeasti rakentumaan.
Jäin tavallaan yksin -
ja hakeuduin sellaiseen kaveriseuraan, joilla oli sama tilanne.
Monia ei työ edes kiinnostanut.
Se vei niihin kuvioihin, missä alkoholi maistui paremmin.
Siinä sinulla oli aika monta vuotta sellainen, -
voi sanoa, vaikea vaihe elämässäsi.
Ei ollut selvää linjaa, mitä tulet isona tekemään.
Ei ollut. Olin ihan epätoivon partaalla.
Nuorena miehenä tuntui, että elämä valui käsistä, käsien läpi.
Itse en koskaan luovuttanut yrittämistä.
Siksi kävin monilla kursseilla. Hain aina itse kursseille.
Olin siellä vuoden, pari, ja taas uudelle kurssille.
Vaikka alkoholia käytettiin ja aika villiäkin oli se elämä, -
siitä huolimatta kävin aina kursseilla ja pyrin eteenpäin.
Sinulla oli sellainen tapahtuma, -
jossa kaverisi ei tarkoittanut sitä, mitä tapahtui.
Hän oli puukko kädessä -
ja halusi jollain tavalla ehkä tehdä vain pienen pelotteen, -
mutta tapahtuikin vähän enemmän. - Kyllä.
Olimme kaverin kanssa kahdestaan humalassa, aika vahvassa.
Kumpikin muistaa tapauksesta sen, -
että olimme kaverin luona liesituulettimen alla tupakalla.
Poltimme siinä tupakkaa.
Minä olin polttanut nopeammin kuin kaveri.
Tumppasin tupakan, nousin ylös -
ja käännyin mennäkseni olohuoneeseen.
Kun olin noussut ja kääntänyt selkäni, -
kaveri oli ottanut mikron päältä leipäveitsen, -
joka oli siinä aina ihan muuta käyttöä varten.
Hän yritti sillä läppästä minua takamukselle, -
että "tule takaisin juttelemaan".
Puukko olikin hiukan väärässä asennossa ja osui turhan ylös.
Osui selkääni, juuri farkkujen yläpuolelle, vasemmalle puolelle, -
ja viilsi aika ison haavan.
Kaveri soitti itse heti ambulanssin paikalle, -
kun huomasi, ettei hän pysty auttamaan.
Pyyhkeillä hän yritti tukahduttaa verentuloa -
mutta huomasi nopeasti, että nyt on hätä kädessä.
Voisi ajatella, että tästä alkoi todellinen alamäki, -
mutta näin ei käynyt. - Ei.
Se tapaus rikkoi minun parhaan ystäväsuhteeni -
ihmiseen, johon luotin enemmän kuin kehenkään muuhun.
Se käynnisti prosessin: "Mitä oikeasti teen?"
"Mihin elämäni oikeasti menee?"
Sairaalassa olin pari päivää tosi kiukkuinen, -
mutta se sai minut miettimään asioita.
Se käynnisti prosessin, -
jonka ensimmäinen vaihe kesti noin vuoden.
Pikkuhiljaa minusta tuli varovaisempi. Tarkkailin ihmisiä.
Pikkuhiljaa karsin huonoja kavereita.
Sanon, että minulla meni totaalisesti hermo siihen maailmaan.
Lopulta poistin ihan kaikki kaverit puhelimesta.
En ollut missään tekemisissä.
Ihan suoraan sanottuna päätin alkaa etsimään Jumalaa.
Ja Sen löysit.
Käytkö sen läpi, koska se on tämän ohjelman tärkeimpiä kohtia.
Olin taas kursseilla.
Se oli vuonna 2009.
Kurssilla oli minua kymmenen vuotta nuorempi kaveri, Markus, -
joka oli tullut joulukuussa 2009 tosi väkevästi uskoon.
Hän alkoi heti minua pommittamaan uskonasioilla.
Vaikka en ollut uskossa, olin rukoillut Jumalalta: -
"En uskalla mennä itse seurakuntaan. Lähetä joku ihminen."
En uskaltanut edes äidille ja sisarelle puhua. He olivat uskossa.
Halusin tavallaan jonkun tuntemattoman ihmisen.
Jostain syystä oli helpompi avautua täysin ulkopuoliselle ihmiselle.
Jumala lähetti Markuksen tykittämään evankeliumia minulle.
Ensimmäiset pari kuukautta pommitin takaisin kysymyksillä: -
"Mistä Jumala on tullut?" Ja niin edelleen.
Lopulta se johti siihen, että lähdin pikkuhiljaa, koska halusin tulla uskoon.
Vaikka vastustin, halusin löytää Jeesuksen.
Kaveri vei muutamiin kokouksiin. Ensin jopa vähän pelotti.
Eräässäkin seurakunnassa ympärilleni tuli -
aika monta vanhimmistoveljeä rukoilemaan.
Se jopa pelotti, mutta silti koen, että Pyhä Henki teki siinä jotain.
Kolme kuukautta tämä kaveri minua pommitti -
ja lopulta 2010 huhtikuussa, 17. päivä, tulin uskoon, -
koin Pyhän Hengen.
Edellisenä päivänä olin ollut kokouksessa.
Minulle tuli ahdistava olo.
"En löydä ikinä Jeesusta. Onko Sinua edes olemassa, Jumala."
Itkin illalla kotona sängyssä.
Sitten minulle tuli erään saarnaajan sanat mieleen anteeksiantamuksesta.
Kolme tuntia kävin elämääni läpi sinä yönä sängyssä.
Jumalalle puhuin. Kävin kaikki asiat läpi ja sanoin: -
"Annan anteeksi kaikki asiat sille ja sille ihmiselle."
Myös pyysin Jumalalta kaikkea omaa tyhmyyttäni, -
toilailujani, tekojani anteeksi.
Sitten sain yöllä rauhan, kun olin käynyt sen prosessin läpi, -
ja nukuin todella hyvin sen yön.
Seuraavana päivänä kaveri vei minut taas kokoukseen -
ja siellä koin Pyhän Hengen.
Nousin seisomaan ja nostin kädet ilmaan.
Siinä aloin tärisemään ja koin, että Pyhä Henki tuli elämääni -
ja muutti minut.
Siinä esteet murtuivat. - Aamen.
Tiedämme, että sielunvihollinen on sitkeä.
Se ei halua luovuttaa omaa uhriaan.
Kyllä sinunkin sielustasi vielä senkin jälkeen taisteltiin.
Kyllä taisteltiin. Pitkään etsin seurakuntayhteyttä.
Tuli epäilyksiä, totta kai.
Mutta Jumalan puhuttelu oli niin vahva -
ensimmäisten päivien ja viikkojen aikana.
Minulle tuli valtava Sanan jano.
Se ei ole tähän päivään mennessä loppunut.
Ja luottamus Jumalaan, -
mikä pysyi niinä epäuskon aikoinakin.
Sen jälkeen sait ensimmäisen varsinaisen vakinaisen työn.
Kesti vissiin kuusi vuotta.
Voiko sanoa, että tämä oli ensimmäisiä Jumalan lahjoja sinulle? - Oli.
Uskoontulon jälkeen neljä vuotta rukoilin ja kävin muutamia kursseja, -
mutta ei vain tuntunut löytyvän.
Sitten minulla oli eräs paja juuri loppumassa -
ja minun olisi pitänyt lähteä hitsauskurssille.
Olin siellä ennenkin jo ollut. Sanoin Jumalalle: -
"En jaksa mennä enää sinne pilttuuseen hitsaamaan."
Ja viikko siitä -
sen pajan johtaja, jossa olin, kutsui minut työhuoneeseensa -
ja sanoi: "Minun miehelläni on metallialan firma.
Kiinnostaisiko sinua lähteä palkkatuella kokeilemaan?"
Kolme päivää olin ihan ihmeissäni, mitä tapahtuu.
Siinä hetkessä, kun se oli sovittu, -
tiesin, että minulla on vuodeksi työtä palkkatuella.
Tein siellä kaikkeni ja se alkoi tosi hienosti.
Vuoden jälkeen minut palkattiin vakituiseksi, -
ja olin peräti kuusi vuotta kyseisessä työpaikassa.
Siskosi ja äitisi olivat jo Pelastusarmeijassa.
Kun olit tullut uskoon, nämä asiat alkoivat yhtyä -
ja se vei sinutkin sille tielle.
Käytkö tämän läpi, koska se on hyvin mielenkiintoista.
Siskoni ja äitini ovat varmasti rukoilleet minun puolestani -
jo silloin, kun minulla oli pahimpia aikoja.
Kymmeniä, satoja rukouksia rukoilleet.
Sisareni tuli vuonna -94 uskoon -
ja ajautui suoraan Pelastusarmeijaan.
Hän veti myös äitini sinne aika nopeasti.
Isoveljeni, toinen veljistäni -
kuoli synnynnäiseen sydänvikaan vuonna -95, 22-vuotiaana.
Äidin usko syttyi tavallaan siitä epätoivosta, -
että "mitä meidän Jarille tapahtui?".
Siitä asti he molemmat kävivät Rauman Pelastusarmeijassa.
Sisareni lähti myös opiskelemaan upseeriksi.
Lopulta hän valmistui vuonna 2009 Pelastusarmeijan upseeriksi.
Hän on siitä lähtien toiminut Pelastusarmeijan työssä.
Toimii tällä hetkellä Helsingin osastossa johtajana.
Lopulta heidän esimerkkinsä...
Yritin ehkä alussa löytää omaa tietä, mutta en sitä löytänyt.
Kun tein työtä siinä metallifirmassa, -
jouduin lähes yhtä aikaa isäni ja äitini omaishoitajaksi.
Kolme, neljä vuotta olin heidän omaishoitajanaan, -
kunnes he molemmat poistuivat samana vuonna.
Isä menehtyi syöpään ja äidillä oli paha diabetes.
Äidin haudalla lopulta sanoin Jumalalle: -
"Nyt olen vapaa tästä taakasta."
Koin, että Jumala oli antanut sen minulle ihan selkeästi.
Sinä ohjauduit ihan oikeasti Pelastusarmeijan koulutukseen.
Kävit ne eri vaiheet, ja olet nyt Pelastusarmeijan luutnantti.
Sinun vakinainen paikkasi on nyt Porvoossa.
Käytkö tätä asiaa läpi tiiviisti ennen vapaan sanan aikaa.
Mitä siinä on tapahtunut?
Aika nopeasti äidin hautajaisten jälkeen, -
seuraavana sunnuntaina, koin, että Jumala veti Pelastusarmeijaan.
Kävelin Rauman Pelastusarmeijan ovista sisään -
ja oli niin kuin olisin tullut kotiin. Minut otettiin vastaan niin hienosti.
Totta kai siellä oli tuttuja myös, mutta koin, että se oli paikka, -
johon Jumala oli minua vetänyt.
Aika nopeasti, menikö puoli vuotta, -
osastonjohtaja Raumalla kysyi minulta yhtäkkiä: -
"Onko sinulla, Kimmo, Jumalan valtakunnan työkutsu?"
Ihmettelin, miten hän voi tietää. Minulla oli ollut ja on.
Sanoin hänelle: "Kyllä." Siitä käynnistyi nopeasti prosessi.
Pistettiin hakupaperit Pelastusarmeijan upseerikouluun.
Puolisen vuotta hakemuksen jälkeen minut kutsuttiin haastatteluun, -
ja lähes heti haastattelun jälkeen alkoi kokopäivätyö Pelastusarmeijassa.
Puoli vuotta olin Raumalla kokelaana, -
ja 2020 syyskuussa sain määräyksen Turkuun.
Olin peräti puolitoista vuotta Turussa.
Olen verrannut meidän upseerikoulua oppisopimuskoulutukseen.
Eli välillä opiskellaan ja loppuaika ollaan työpaikalla.
Opiskellaan käytännössä, miten kaikki tapahtuu.
Turussa minulla oli tosi kokeneet upseerit.
He kovalla työkokemuksellaan osasivat ohjata minua.
Tässä sinulla on vielä suuri sarka edessä, koska olet vielä nuorimies.
Ehtii vielä monenlaisia asioita tapahtua.
Ennen kuin annan vapaan sanan, niin sano lyhyesti, -
miten näet työsarkasi ja mikä on unelmasi siitä, miten se voisi mennä.
Koen, että Porvoossa, missä nyt olen osastonjohtajana, on paljon työtä.
Jumalalla on paljon suunnitelmia Porvoon kohdalle.
Unelmani on se, että porvoolaisia tulee Jeesuksen luo.
Rukoilemme paljon seurakunnassa, että uusia ihmisiä tulee.
Käymme evankelioimassa.
Toivomme, että Jumala puhuu niille sydämille, jotka ovat eksyksissä, -
joilla ei ole ketään, jotka ajattelevat jopa pahinta elämässään, -
että he voisivat saada toivon Porvoossa meidänkin työmme kautta.
Että ihmisiä saisi tulla Kristuksen valtakuntaan, -
ja Jumala saisi antaa uuden toivon, uuden elämän, -
ja iankaikkisuustoivon eksyksissä oleville.
Aikaa on vajaa minuutti. Voi rukoilla tai sanoa katsojille, mitä haluat.
Paavali sanoo: "Kantakaa toistenne taakkoja."
Kehotan jokaista katsojaa: Kantakaa toistenne taakkoja.
Niiden ihmisten taakkoja, joilla ei ole toisia, jotka auttavat.
Niitä ihmisiä, jotka tervehtivät. Niitä, jotka kysyvät: "Mitä kuuluu?"
Kantakaa toistenne taakkoja.
Kiitos Kimmo.
Ymmärrän, että tässä, mihin lopetit, sinun sydämesi yhtyi kantamaan -
sitä taakkaa, jota Jeesus näkee meissä ihmisissä.
Haluan lopettaa siihen, että rukoilen, -
että Herra antaa sinulle sellaiset eväät, -
että pystyt vaikeassa tilanteessa -
kantamaan osaltasi näitä taakkoja Jumalan avulla.
Kiitos sinulle. - Kiitos Martti.
Mikäli tämä ohjelmasarja on koskettanut sinua, -
voit olla tukemassa sen tuottamista.
Voit soittaa numeroon 0600-02030. Puhelun hinta on noin 13 euroa.
Tai voit lahjoittaa ruudussa näkyvälle pankkitilille -
käyttäen viitettä 8617. Kiitos tuestasi.
Tekstitys: A. Eskola